Susanna Craig

ONE THING LEADS TO A LOVER

Copyright © Susan Kroeg, 2021

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-316-1

Melisse

za to, že mi pomohla učinit

z osmdesátek takové potěšení,

že jsem se nemohla dočkat,

až se k nim zase vrátím.

Poděkování

Jako vždy chci vyjádřit vděčnost lidem, kteří mě a moje dílo podporovali:

své agentce Jill Marsalové; Esi Sogahové a týmu Kensingtonu; milým dámám z recepce; svým univerzitním kolegům a administrativním pracovníkům, kteří byli nejen velkorysí, ale také mě upřímně povzbuzovali; Amy, která vždycky ví, co říct; mamince, jež mi dodávala odvahu začít; svému trpělivému a milujícímu manželovi s tím, že hodlám dodržet slib nic neodkládat… někdy; dceři, která si pořád myslí, že je úžasné mít matku píšící knihy; a všem svým čtenářům. Děkuji vám!

1. kapitola

Pokud si Amanda za dvaatřicet let svého života pamatovala, matka ji vždycky nabádala, aby dávala pozor, kam šlape. Ne že by Amanda byla nějak neohrabaná – snad kromě léta, kdy se ve svých dvanácti letech vytáhla o několik palců a švadlena i taneční mistr spínali ruce zoufalstvím nad její nešikovností.

Ne, matčiny obavy o to, kam šlape, se týkaly především společenských záležitostí. Chovala se Amanda, jak se sluší? Říkala správné věci správným lidem? Nestrhávala na sebe příliš mnoho nebo naopak moc málo pozornosti?

Amanda byla vždy až příliš zvědavá, příliš smělá, než aby to její matce vyhovovalo.

Leckdo by doufal – její dcera to rozhodně očekávala – že by si matka mohla oddechnout, když Amandu v jejích devatenácti letech požádal o ruku velice žádaný hrabě z Kingstonu a ona ji přijala. Pokud ne od té chvíle, pak jistě ode dne, kdy v kostele svatého Jiří vyslovili před stovkami přítomných manželský slib. Nebo jakmile se narodil žádaný a nezbytný dědic.

Ale jestli si snad matka na čas dovolila přestat tu frázi používat, brzy se k ní zas vrátila, protože z Amandy se stala mladá a velice žádoucí vdova.

Přestože Amanda matku milovala, nesnášela varování, aby dávala pozor, kam šlape. Když člověku někdo neustále připomíná něco takového, znamená to, že by ho měly více zajímat názory jiných než jeho vlastní. Že by měl být nenápadný, obávat se zabrat větší prostor. Že by se měl pořád dívat dolů místo nahoru.

Ale když jasné červnové slunce svítí z blankytně modré oblohy poseté nadýchanými bílými obláčky, tak buclatými a šťastnými, až se zdá, že je na malířské plátno světa dodalo nadšené pětileté dítě, kdo by v takový den raději nevzhlédl vzhůru?

Amanda nemyslela na případné klepy nebo na pihy, natočila tvář k sluneční záři a hřála se v jejím teple, pozorovala, jak před jejími víčky v narůžovělé čtverylce tančí světlo a stín. Kolem ní se valily zvuky a pachy Bond Street jako divoký proud ženoucí se přes nehybný kámen. Svůj balíček – výtisk Pascalova pojednání o geometrii ve francouzském originále – svírala tak pevně, až se jí jeden ostrý roh zaryl do žeber, zhluboka se nadechla a…

Silný úder do levého ramene ji vytrhl z chvilkového snění. Trhla sebou, brada jí klesla dolů a vytřeštila oči, protože kniha zabalená v papíru jí vylétla z ruky. Než stačila zaostřit zrak na muže, který do ní jí vrazil, mizel v davu.

Sluha, jenž ji na vycházce doprovázel – na matčin příkaz, neboť Amanda byla pevně přesvědčena, že se vdova může vydat do knihkupectví sama – kráčel v uctivé vzdálenosti od ní. Teď se vrhl vpřed a začal by muže pronásledovat, kdyby mu Amanda třesoucí se rukou neukázala, aby raději zachránil její balíček, který dopadl na chodník o několik yardů dál. Knize, již koupila Jamiemu k narozeninám, hrozilo, že ji každým okamžikem nějaká nepozorná noha odkopne do stoky.

Těsně předtím, než knihu potkal hanebný osud způsobený kouřící hromadou, již vytvořili koně táhnoucí valník, se lokajovi podařilo zvednout ji. Za další okamžik už byla opět v Amandiných rukách chráněných kozinkovými rukavičkami, papírový obal odřený a na jedné straně roztržený. Provázek, jímž byl balíček převázaný, se roztřepil, ale nepovolil. K žádné velké škodě nedošlo.

„Děkuji vám, Lewisi. Děkuji vám.“ Znovu přitiskla knihu k hrudi a nedbala na to, že se od ní ušpiní.

„Mrzí mě, že se mi nedostal do rukou ten chlapík, co se k vám zachoval tak neurvale, má paní.“ Jeho mladistvá tvář zrudla, zčásti hněvem a zčásti rozpaky, až k okrajům napudrované paruky a její barva teď nehezky připomínala narezlou oranž jeho livreje. „Paní Westová mě vytahá za uši.“

Amanda upřela zrak směrem, kterým odešel neznámý muž, ale ten už samozřejmě nebyl v dohledu. Zahlédla z něho jen záblesk, záda šedohnědého zimníku a vysoký klobouk z bobří kožešiny, stejný oděv, jaký nosily tucty gentlemanů procházejících rušnou ulicí.

„Jsem si jistá, že to byla nešťastná náhoda, Lewisi. Neměla jsem se v takové vřavě zastavovat.“ Dav stále proudil kolem nich a nedbal na to, co se přihodilo. „Ale myslím, že bude lepší, když se o té věci matka nedoví. Teď,“ řekla a mávla rukou opačným směrem, „půjdeme zpátky k Bartlett House, ano?“

Lewis se zadíval na balíček. Kdyby ho nesl on, což bylo jeho povinností, jistě by mu ho žádný kolemjdoucí nevyrazil z ruky, tak jako jeho paní. Uklonil se. „Jak si přejete, má paní.“

Jakmile se dostali mimo Bond Street, dav prořídl, a přestože ulice Mayfairu nebyly prázdné, byly dost tiché, aby člověk mohl zaslechnout švitoření ptáků usazených vysoko ve svěže zelených korunách stromů. Občas vzduch prořízlo radostné výskání dětí zaznívající z dětských pokojů, jejichž okna byla v čerstvém ranním vzduchu otevřená dokořán.

Amanda posmutněle zakroužila naraženým ramenem a trochu zpomalila, ale nezastavila se. Už neměla velkou chuť nastavovat tvář slunečním paprskům. Možná ji zas dostane později, v ústraní zahrady Bartlett House, zatímco chlapci budou pozorovat včely, aby mohli vypracovat svůj úkol.

Ale napřed se chtěla sejít s hospodyní a probrat s ní jídelníček na tento týden, pokud to už neudělala matka. Pak by měla odpovědět na nějaké pozvánky, jestli už za ni nenapsala odpověď matka. A nesmí zapomenout na to, že ji má dnes navštívit George, lord Dulsworthy. Matku ohlášení jeho návštěvy vysloveně nadchlo, jak se dalo čekat…

Amanda potlačila povzdech a ramena jí poklesla. Jak to, že věci nabraly takový obrat?

Když došli k Bartlett House, zastavila se, aby se uklidnila, a Lewis kráčel před ní nahoru po schodech. Otevřel dveře a přidržel jí je, ona postoupila zvolna k nim a přitom pozorovala, jak jí při každém kroku vyklouznou zpod sukní špičky hnědých kožených polobotek.

V domě bylo ticho, což ji zneklidnilo, vzhledem k tomu, že tam žili dva mladí chlapci.

Objevil se Matthews, majordomus, vrhl na Lewise vyčítavý pohled a vztáhl ruku k balíčku, který nesla Amanda. Ale než se ho dotkl, ruka mu klesla a jeho pohyb se změnil v úklonu. Lewis mu zřejmě sdělil, ať už neslyšně ústy nebo gestem, že jeho pomoc není žádoucí.

„Paní Westová si ani ne před čtvrthodinou přála dostat své ranní kakao, má paní,“ hlásil Matthews.

Matka si přispala? Výborně. „A chlapci?“

„Jsou v salonu s učitelem šermu, má paní.“

„Ano? Dnes je… úterý?“

Majordomus se nepatrně pousmál. „Ne, má paní. Když přišel pan Jacobs, oznámil, že si tuto změnu přál lord Dulsworthy.“

Aha. Ne že by Georgovi Dulsworthymu upírala právo mluvit do výchovy jejích synů. Koneckonců, v poslední vůli jejího manžela byli jejich poručníky jmenováni oba. A v prvních měsících svého vdovství ji těšilo, že má v lordu Dulsworthym přítele, na něhož se může obrátit, když se vyskytnou nevyhnutelné problémy. Byla také vděčná matce, která přispěchala do Bartlett House a ujala se řízení domácnosti, aby Amanda mohla věnovat plnou pozornost svým zarmouceným synům.

Ale z měsíců se staly roky. Téměř tři. A přestože hraběnka z Kingstonu časem dokázala zvládat všechny záležitosti sama, zdálo se, že na to lidé zapomínají.

Někdy na to dokonce zapomínala i Amanda.

„Neříkal náhodou pan Jacobs, jestli…“ Zarazila se a rozhodla se nechat si otázku na později. Možná se zeptá přímo pana Jacobse nebo George, až se objeví. „Děkuji vám, Matthewsi. Požádejte prosím paní Hepplewytheovou, aby přišla do mého obývacího pokoje.“

Pokud matka vstala pozdě, pak se ještě musí vyřešit jídelníček. Amanda se konečně může těšit na týden bez…

„Samozřejmě, má paní. Řeknu jí to, jen co se vrátí od paní Westové.“

I když by to Amanda nejraději udělala, zklamaně nezafuněla, ani se neušklíbla nebo nepotřásla hlavou. Jak jí matka často připomínala, služebnictvo všechno vidí a ještě víc toho ví; proto si Amanda musí dávat pozor přede všemi.

Občas ji napadlo, jestli by nebylo lepší, kdyby trochu svého znechucení dala najevo.

Kývla hlavou na Matthewse a stoupala po schodech vzhůru ke svým pokojům v zadní části domu, prošla ložnicí s veselými žlutými závěsy a květovanými tapetami, v převlékárně odložila plášť lemovaný kožešinou, klobouk a rukavice; a nakonec vstoupila do malého obývacího pokoje, jehož značnou část zabíral plyšový divan, bohatě čalouněné křeslo u mramorového stolku a sekretář s psací deskou. Právě k tomu elegantnímu psacímu stolu stojícímu mezi dvěma vysokými okny s výhledem na zahradu se posadila.

Uprostřed pracovní plochy pořád ležela malá hromádka pozvánek. Naštěstí si matka nedovolila začít psát odpovědi – prozatím. Dala ovšem jasně najevo svůj názor, že je nutné odmítnout je.

Ale proč musí Amanda stále omezovat společenské styky? Už nedrží smutek. Přece si nikdo nemůže myslet, že se nesluší, aby strávila večer v divadle s Hurstovými?

Tentokrát si přece jen povzdechla, ale její povzdech pohltilo ticho pokoje.

James Bartlett, zesnulý hrabě z Kingstonu, o více než dvacet let starší než ona, byl tichý gentleman milující knihy, který se důsledně vyhýbal lehkovážnostem. Přestože od jeho smrti uplynuly už tři roky, Amanda neměla možnost poznat jedinou z údajných svobod, jež by si vdova v jejím postavení mohla dopřát.

Protože teď to byla její matka, kdo třídil poštu. A matka rozhodla, že se sluší, aby přijala pouze jedinou pozvánku, tu, která ležela nahoře a zvala na ples lorda Dulsworthyho. Protože George byl starý přítel a poručník chlapců. Protože se vždy choval, jak se sluší a patří. Protože každý věděl, že jednoho dne požádá Amandu o ruku…

Dost.

Položila balíček z knihkupectví na stoh pozvánek a lehce ho na ně přitiskla, jako by chtěla složený lístek uhladit. Měla by raději myslet na poklad, který nalezla, a představovat si záři v Jamieho očích, až ho spatří.

Pohled na balíček v ní vyvolal vzpomínku na prudkou ránu, již jejímu rameni uštědřil cizinec. Viděla, jak jí kniha obloukem vylétla z ruky a dopadla na zem pod nohy kolemjdoucím. Znepokojeně přejela rukou po potrhaném obalu a uchopila do prstů roztřepený provázek, jímž byl převázán. Nepoškodil pád vazbu knihy? Má jen jednu možnost, jak to zjistit. Zašátrala rukou v podnose, aby vyhledala perořízek, prořízla motouz a odtrhla hnědý papír, až se ukázala malá kniha vázaná v zelené kůži.

V duchu si představila dlouhé, inkoustem potřísněné prsty prodavače, jak jí podává útlý svazek. Ale nebyl přebal knihy, kterou jí kladl do rukou, modrý…?

Vztáhla ruku, aby zvedla svazek v zeleném přebalu, a zarazila se. Že by se spletla? Zalistovala v něm a za okamžik se její domněnka potvrdila. Věty ve francouzštině. Čísla.

Ale jak se stránky míhaly mezi prsty a palcem, její zrak zachycoval čím dál víc známek toho, že text nepatří do odborného spisu ani k matematice.

Je to snad…, je to… nějaká kuchařka? Plná receptů na rafinovaná těsta, jak se zdálo, třebaže Amandiny vědomosti o pečení pocházely pouze z konzumace výrobků. Kuchyně je dalším místem, kam dáma v jejím postavení nevkročí, říkala matka a dodávala: Hospodyně je mezičlánkem mezi tebou a nižším služebnictvem, má drahá; chtěj, aby přicházela za tebou.

„Do háje.“ Jaksi se stalo, že jí prodavač zabalil jinou knihu nebo jí předal balíček pro někoho jiného. Teď se bude muset do obchodu vydat znovu, aby věc napravila, a to co nejdříve. Co kdyby mezitím prodali někomu jejího Pascala? „Do…“ Už už měla na jazyku ostřejší kletbu, ale dokonce i v soukromí svého obývacího pokoje ji nakonec ze zvyku spolkla. „Do háje,“ řekla znovu, i když tentokrát důrazněji.

„Mami, mami! Musíte jít a podívat se na nás. Pan Jacobs říká, že jsem zá… zá…“ Philip už byl uprostřed pokoje, vtrhl mezi první a druhé do háje, protáhl se mezi křeslem a stolkem tak těsně, až se jeho jemná deska otřásla. Amanda se k němu otočila a potěšilo ji jak vyrušení, tak nápor energie, který s ním přišel.

„Zázračné dítě,“ dodal jeho starší bratr, přicházející o krok za ním, a pohozením hlavy odhrnul z úzkého čela tmavé vlasy. „Ale na tvém místě bych si o takové pochvale moc nemyslel, Pipe. Víš, přece, že ho strýček George platí.“

Philip, robustnější a téměř stejně vysoký jako Jamie, ale skoro o dva roky mladší, vypadal překvapivě impozantně, když vypjal hruď a zkřížil paže na prsou. Na kulaté, zardělé tváři se leskly krůpěje potu a potem mu zvlhly i plavé vlasy. „To je možné,“odsekl a hněvivě pohlédl na bratra. „Ale stejně jsem ti vyrazil fleret z ruky! Dvakrát.“

„Hoši!“ Teď se do pokoje přihrnula i Amandina matka, na sobě bleděmodré ranní šaty a přes ramena přehozený jemný šál. Díky umění komorné její vlasy stále vypadly spíše jako plavé než šedivé. „Co jsem vám říkala o tom, že nemůžete jen tak vtrhnout ke své matce? Oba jste mladí gentlemani a gentleman nikdy nevyrušuje dámu z tolik potřebného klidu.“

„Ale no tak, babičko.“ Philip její výtku pustil z hlavy, i když Amanda tušila, že nemá ani ponětí, co znamená klid. „Maminka má někdy ráda trochu rozruchu, že je to tak?“ dožadoval se souhlasu a obrátil se k Amandě.

Ano, chtěla vykřiknout. Ano. Během měsíců, kdy její manžel churavěl, a v období truchlení po jeho smrti byla uzavřena v zamženém světě choroby a žalu. Dokonce i teď s ní matka zacházela jako v bavlnce. Amanda byla z ticha v Bartlett House téměř stejně unavená jako z toho, že sledovali každý její krok, když se opovážila vyjít ven.

Ale v odpovědi jí zabránil její starší syn Jamie, jedenáctiletý hrabě z Kingstonu. V jeho útlé postavě a na bledé tváři se zračil stín obav. „Trápí vás něco, maminko?“ Hovořil tiše, jeho hlas byl sotva slyšitelný – na rozdíl od Philipova hlučného vychloubání se šermířskými úspěchy.

Amanda se neudržela a odhrnula mu z očí neposlušnou kadeř tmavých vlasů, i když začínal být dost velký na to, aby mu takové gesto vadilo. „Proč se ptáš, můj milý?“

„Když jsme přicházeli, řekla jste ,do háje‘. Stalo se něco?“ Už předtím, než jeho otec ochořel, měl Jamie sklon obávat se vždy toho nejhoršího.

„Půjdete se podívat, že jo, maminko?“ přerušil ho Philip. „Chci, abyste viděla, jak mu to znovu nandám.“

„Neříkej že jo, Philipe,“ napomenula ho babička.

„Ani nandám,“ přidala se Amanda. „A neboj se, Jamie.“ Otočila se k staršímu synovi, zároveň uchopila balicí papír, provázek a knihu spolu s pozvánkami, které ležely pod ní, a všechno strčila do prostřední zásuvky psacího stolu. „Nic mě netrápí. A tebe by taky nemělo.“

„Počkejte,“ trval na svém Philip, „až ho uvidíte šermovat. Co se s ním stane, až bude dost velký a někdo ho vyzve na souboj?“

„Propána, Philipe.“ Amanda se vyhnula matčinu pohledu a zadržela smích. „Proč si myslíš, že by někdo vyzýval tvého bratra na souboj?“

Philip se na chvilku zamyslel, než ležérně odpověděl: „No, jak to bývá, řekl bych. Za fixlování v kartách nebo kvůli ženským nebo…“

„To stačí, mladý muži,“ řekla babička, otočila Philipa a odváděla ho z pokoje. Jamie pokrčil rameny a následoval je. Amanda se ode dveří ohlédla zpátky ke stolu. Problém s knihou bude muset vyřešit později.

Mnohem později.

Další hodinu zabrala ukázka šermu v salonu, kdy Philip jásal při každém úderu. Přes bratrova posměšná slova nebyl Jamie vůbec špatný šermíř, navíc se zdálo, že pan Jacobs se mnohem víc zaměřuje na pilování správného postoje než na to, aby chlapce naučil něčemu pořádnému. Amanda zvažovala, jestli se o tom má zmínit lordu Dulsworthymu. Následoval oběd: „Nikdy nejíš tuřín na smetaně, zlatíčko,“ podotkla s přehnanou starostlivostí matka. „Nechápu proč, když žádám paní Troutovou, aby ho uvařila především pro tebe.“ Pak chlapci prohlásili, že je nejvhodnější doba pro pozorování včel při práci na jarních květech, i když do tří hodin nebude přehnané říkat, že je vedro. Ještě než se vrátili do domu, začala Amandu trápit mírná bolest hlavy a zdálo se, že zesílila, když ve vstupní hale zastihli Georga, lorda Dulsworthyho, jak se hádá s jakýmsi cizím člověkem.

Vlastně ne. Hádat se naznačuje jistý stupeň vášnivého projevu, který George za každých okolností považoval za naprosto nevhodný. Spíš tedy káravě šeptal a Georgovy výtky směřovaly spíš k Lewisovi než k cizinci, který do sporu nezasahoval.

Po jasu zahrady se dům zdál ponurý a Amanda musela zamrkat, než dokázala zaostřit pohled na vysokého, štíhlého hnědovlasého gentlemana.

Nebo že by to nebyl gentleman?

„… nechat obchodníka projít vstupními dveřmi?“ plísnil lord Dulsworthy sluhu.

Pokud střih a kvalita cizincova oděvu nebyly dostatečným důkazem jeho podřadného postavení, svědčil o něm malý balíček zabalený v papíru.

Ale v jeho chování bylo něco, co v Amandě vzbudilo pochybnost, jestli George toho člověka správně odhadl.

„No, možná by se někdo měl o té věci zmínit Matthewsovi,“ pokračoval George a Amandu na okamžik napadlo, jestli skutečně bude tak opovážlivý a začne se vměšovat do záležitostí jejího služebnictva. Ovšem jestli to neudělá on, jistě to udělá její matka.

„Můj pane.“ Amanda mávnutím ruky poslala chlapce do knihovny a přistoupila blíže, i když ne přímo do centra jejich hovoru. George, Lewis a cizinec se k ní obrátili a ona vrhla pohled přes rameno, aby se přesvědčila, že Jamie a Philip uposlechli jejího mlčenlivého příkazu. Oba právě mizeli ve dveřích knihovny, třebaže Philip sebou trhal, jako by ho Jamie táhl za paži.

Amanda se otočila ke Georgovi, ale nejprve promluvil cizinec. „Lady Kingstonová?“ Neměl vysloveně uctivé způsoby obchodníka. Když přikývla, uklonil se a natáhl ruku s balíčkem. „Mám za to, že tohle je svazek, který jste si dnes ráno koupila v Porterově knihkupectví. Jak jste možná už zjistila, dostala jste knihu určenou jiné osobě.“

„Ano, to jsem zjistila.“ Ochotně od něho převzala balíček, přestože zároveň po něm sáhli jak George, tak i Lewis. „Děkuji vám.“

Kývnutí hlavou, které následovalo, nebylo gestem prodavače. Ani poslíčka.

Kdepak, na muže kolem pětatřiceti, jenž má široká ramena a rysy svědčící o znalosti světa, se označení poslíček vůbec nehodilo.

Jenže lord Dulsworthy se k němu zjevně chtěl chovat, jako by poslíček byl. „Vyřídil jste tedy, co jste chtěl, je to tak? V tom případě můžete jít.“ Stále zvednutou rukou kývl na Lewise, aby otevřel dveře.

Cizinec se ani nepohnul. Dokonce se zdálo, že snad George vůbec neslyšel. „Je-li to možné,“ řekl Amandě, „vzal bych si tu druhou knihu.“

„Může ji doručit Lewis,“ řekl lord Dulsworthy, ale sluha naštěstí na jeho pokyn nijak nezareagoval.

Když se Amanda odvážila zvednout zrak ke schodišti, všimla si, že cizincovy tmavé oči sledují její pohyb. Myslela na balíček zastrčený do psacího stolu, v němž by nemělo slídit služebnictvo. „Domnívám se, že bych mohla sama…“

Do hovoru se opět vmísil lord Dulsworthy. „Lady Kingstonová má příliš vybrané způsoby, než aby vám řekla, že vašemu požadavku je momentálně zcela nemožné vyhovět. Už dříve si dohodla vyjížďku. Se mnou. Jak vidíte, právě se chystala vyjít ven.“

Cizinec se k ní obrátil a jeho zkoumavý pohled, třebaže rychlý, působil víc než znepokojivě. Amanda měla na sobě hrubou lněnou zástěru přes ranní šaty. U boku se jí pohupoval slaměný klobouk se stuhami – ústupek matčinu tvrzení, že slunce by ji nepatřičně opálilo. Jeho široká krempa jí však někdy překážela při pečlivém pozorování studia synů, a tak ho během odpoledne tolikrát odkládala a zase nasazovala, že si tím jistě musela rozcuchat vlasy. Skutečně, teď dokonce ucítila, že se jí pár zbloudilých pramínků lepí ke zpocenému krku.

Nikdo, dokonce ani prodavač ji nemohl považovat za dámu chystající se strávit hodinu nebo dvě mezi nóbl smetánkou v Hyde Parku. Jistě je mu jasné, že ho George odtud vyhazuje.

Její tváře, dosud zardělé teplem po čase stráveném v zahradě, začaly hořet ještě víc. Ale cizinec se jen mírně pousmál a chápavě kývl hlavou. „Odpusťte. Byla byste tak laskavá a řekla mi, kdy se pro ni můžu zastavit?“

„Lady Kingstonová pošle svou služku, aby knihu zanesla do obchodu,“ prohlásil lord Dulsworthy a opět zvedl ruku, jako by chtěl muže postrčit ke dveřím.

Cizinec se nepatrně pohnul, neustoupil přímo z Georgova dosahu, jen se pootočil, aby mu George viděl do tváře, jejíž výraz se změnil… Amanda přemítala, jak by ho označila, a nakonec usoudila, že slovem přísný. George spustil ruku.

„Kniha, kterou má teď lady Kingstonová u sebe, je velmi cenná,“ vysvětloval muž chladným hlasem. „A netrpělivě na ni čeká jiný zákazník. Musím trvat na tom, že si ji vezmu sám.“ Opět se obrátil k Amandě, sáhl do náprsní kapsy, vytáhl z ní navštívenku a podával jí ji. „Zpráva zaslaná sem se ke mně vždy dostane, lady Kingstonová.“

Jako by mu ztvrdla čelist a tmavé oči se lehce přimhouřily. Jeho vystupování by možná lépe vystihl výraz rázný než přísný, ale pohled v ní v každém případě vyvolával záchvěv nejistoty. To všechno pro knihu s nějakými recepty?

Neohrabaně zastrčila balíček pod paži, aby si uvolnila druhou ruku. Koutkem oka znovu spatřila, jak sebou Georgovy prsty zacukaly, jako by měly chuť vytrhnout vizitku z cizincovy ruky. Přitom se k ní i k chlapcům vždycky choval tak ochranitelsky… Ale ona vizitku pevně uchopila, než stačil učinit další pohyb.

Na obdélníčku tuhého papíru se cizincův palec s úhledně zastřiženým nehtem málem setkal s jejím značně ušmudlanějším. Stejně jako klobouk s širokou krempou, i rukavice byly někdy při vědeckých pokusech otravné. S rozpačitým zamumláním převzala vizitku a zastrčila ji za provázek, jímž byl balíček převázán. „Děkuji vám. Brzy vás budu kontaktovat.“

„Budu dychtivě očekávat vaši zprávu, lady Kingstonová.“ Muž se uklonil, otočil se ke dveřím a byl pryč.

Okamžik předtím, než se za ním zavřely dveře, každopádně dříve, než dokázala popadnout dech, se do haly přihnali oba chlapci a jejich otázky se zvonivě rozléhaly až ke stropu. „Jakou knihu, maminko? Kdo byl ten člověk? Můžu ten balíček otevřít?“ Zatímco se začali dohadovat, komu ta čest připadne, začal George opět kárat Lewise, což ještě znásobilo kakofonii zvuků. Amandu překvapovalo, že k nim nepřiběhl ani Mathews, ani matka, aby je utišili.

Nepřišel nikdo. Zdálo se, že si ani nikdo nevšiml, že řekla: „Odskočím si nahoru, ano? A opláchnu se. Za chvilku se vrátím.“

Masivní dveře její ložnice by jí měly zajistit obvyklé ticho, ale dokonce i v tichu pokoje jí hučelo v hlavě. Zřejmě jí po nezvyklém rozruchu v hale zvoní v uších, pomyslela si. Nebo možná byla příliš dlouho na slunci. Tak nebo tak, její rozjitřené nervy šuměly a bzučely jako rozladěné piano.

Ze zvyku sáhla po zvonku, jímž přivolávala služku. V druhé ruce držela u boku knihu a klobouk, teď poněkud pomačkaný. Jak se jí hruď nadouvala a klesala při stoupání po schodech, roh knihy ji zatlačil do žeber a jeho tvrdost jí připomněla ranní střet. Zadívala se na balíček, na papír, v němž byl zabalený, na provázek, na vizitku bez viditelného nápisu. Vzpomněla si na zajímavého cizince. Spustila ruku svírající zvonek, ještě než za něj zatáhla.

Místo toho nedbalým pohybem zápěstí odhodila klobouk na toaletní stolek a zamířila k posteli. Na slonovinovém hedvábí přehozu zdobeného jemnou výšivkou žlutých a růžových růží a zelené vinné révy vypadal hrubý hnědý balicí papír a provázek nepatřičně. Amanda odložila vizitku, aniž na ni pohlédla. Na tom, že člověk dostane nesprávnou knihu, jistě není nic záhadného, zajímavého nebo vzrušujícího. Také není nic fascinujícího na muži, který doručil tu správnou.

Přesto bezděčně zatajila dech, když zatahala za uzlík a roztrhla papír, aby spatřila to, co očekávala v původním balíčku: výtisk Pascalova díla De l’Esprit géométrique vázaný v zdobené modré kůži.

Jestli pocítila něco jako zklamání, nedala to na sobě znát a hbitě zase knihu zabalila. Jamie bude mít radost. Ráno pošle dopis panu…, panu…

Zvednout vizitku z místa, kde na přehozu ležela, vyžadovalo větší odhodlání. Pro klid svědomí. Proč chce její představivost udělat z ničeho něco? Chyby se stávají každý den. Obchod jistě může zaměstnávat člověka působícího dojmem gentlemana, aby je napravoval. Říkal, že kniha receptů je velmi cenná. Další důvod k tomu, aby se ujala úkolu předat ji někomu jinému než obyčejnému prodavači. To, že události dnešního dne konečně oživily plátno jejího nudného, všedního života, ovšem ještě neznamená, že záměna nebo neznámý muž jsou skutečně zajímaví…

Když si dvěma prsty přitáhla navštívenku blíž k sobě, její ostrý roh se zachytil o jednu vyšívanou růži a povytáhl kousíček bledě růžového hedvábného vlákna. Konečkem prstu nitku bezmyšlenkovitě uhladila, potom vizitku obrátila, zvědavá, jak se asi neznámý jmenuje.

Ale na navštívence nestálo žádné jméno a navzdory odhodlání, že zachová klid, se její pulz nepatrně zrychlil.

Polovinu smetanově bílého obdélníčku vyplňoval černobílý obrázek ptáka. Ptáka s dlouhým ocasem a ostrým zobákem. A vedle něho adresa, která nepatřila Porterovu knihkupectví.

Dávej pozor, kam šlapeš, Amando. Dávej pozor.

Na co vlastně narazila tentokrát?

„Na nic. Vůbec na nic,“ řekla si přísně nahlas a pokoušela se setřást vlastní pošetilost. Předali jí nesprávnou knihu. Muž, který byl pověřen úkolem vyměnit ji za správnou, přinesl nezvyklý vzkaz. Její představivost se divoce rozlétla.

Čím dříve se záměna balíčků vyřeší, tím lépe. Dole čeká lord Dulsworthy, aby ji vzal na projížďku, a bude se divit, proč se zdržela.

Uchopila knihu a zastrčila ji za hromadu polštářů na posteli. Jamie tu nebude slídit, ale Philip by mohl a Amanda chtěla, aby to bylo překvapení. Potom se obrátila ke dveřím obývacího pokoje, aby tam položila vizitku na psací stůl, k němuž se zítra ráno posadí a napíše dopis, který celou záležitost ukončí.

Avšak pomyšlení na matčinu zvědavost, ostrou jako okraje vizitky záhadného cizince, ji přimělo k další úvaze. Rychle se rozhlédla a zastrčila lístek do živůtku. Dotýkal se její kůže, chladný a tvrdý. Zamířila zpátky ke zvonku, aby přivolala služku, a okraje vizitky ji při každém kroku dráždily, ale z živůtku ji nevytáhla. Všimne si jí Marta, až jí bude pomáhat s převlékáním do čistých šatů?

Možná ano, ale víc ji zaujme zadrhnutá nitka na přehozu. Marta vidí sebemenší chybičku a s jehlou a nití umí mistrovsky zacházet.

Dnes odpoledne musí dodržet slib a vyjet si ven s drahým starým Georgem. Ale zítra večer, až bude kuchařka zpátky v kuchyni a na dům se opět snese přízračné ticho, potom si Amanda bude moct dovolit ulehnout do postele pod opravený přehoz, putovat prstem po cizincově ražené vizitce a vtisknout si do srdce vzpomínku na drobné rozptýlení.

2. kapitola

Major Langley Stanhope, před sebou strmé schodiště Bartlett House, se zastavil, aby se palcem a ukazováčkem štípl do kořene nosu. Nezaklel, třebaže se mu na jazyk dralo pár jadrných slov pochycených v mládí stráveném ve zcela jiné části Londýna, než byly tyto široké ulice Mayfairu se spoustou zeleně.

Ne že by jeho mise selhala. Ještě ne.

Ale původně počítal se snadným vítězstvím.

Mohlo k němu samozřejmě dojít. Zprvu ho napadlo, proč generál Scott poslal právě jeho. K tomu, aby přinesl balíček, jehož se poručík Hopkins musel v zoufalém okamžiku zbavit, mohl být povolán každý ze Scottových velmi zkušených důstojníků zpravodajské služby. A i teď se zdálo, že není jediný důvod, proč by se tomuto úkolu měl věnovat muž dříve považovaný za Scottova nejlepšího agenta.

Ovšem i Scottův nejlepší agent odcházel z určeného místa, aniž dostal, pro co si přišel.

Langley zašátral v náprsní kapse po brýlích a pečlivě si je zastrčil za uši. Na zelených obrysech stromů se začaly rýsovat jednotlivé listy, jež se třepotaly a šustily v odpoledním vánku. Rozeznával by dokonce praskliny a spoje v elegantních kamenných fasádách, kdyby se na ně namáhal pohlédnout.

Líbilo by se mu vidět zrovna tak jasně lady Kingstonovou, získat víc než jen matnou představu o jejích modrých očích rámovaných neuspořádanou gloriolou zlatohnědých vlasů. Rád by podle výrazu tváře posoudil, jak se staví k jeho žádosti.

Ale brýle jsou nápadné. Napomáhají identifikaci. A tak často chodíval na veřejnost bez nich a také bez uniformy, bez čehokoliv, co by ho mohlo snadno odlišit od stovky jiných gentlemanů vyšší, ale ne příliš vysoké postavy, s hnědými vlasy a očima, kteří se oblékají docela slušně, ale ne podle poslední módy.

V poplachu následujícím po zprávě o Hopkinsově ošemetné situaci nebyl čas naplánovat důmyslnější kamufláž, než byl „prodavač“. Nebyl čas dávat dohromady spis o ženě, která čirou náhodou teď u sebe má nejcennější informace v Anglii. Langley neočekával, že bude něco z toho potřebovat.

Proto také neočekával, že ovdovělá hraběnka z Kingstonu bude tak mladá. Neočekával ani dva zvědavé hochy, které zaháněla z doslechu.

Vyzbrojen dalším výtiskem svazku, který ten den ráno zakoupila u Portera, se chystal provést prostou výměnu knih. Rozhodně si nemyslel, že u ní bude muset zanechat svoji vizitku.

Vzbudí prostý lept straky její zvědavost?

Pokud ano, pak bude muset přijít na to, jak ji uspokojit.

Pravděpodobnější však je, že na něho ani nepomyslí. Vzpomene si vůbec, že má knihu vrátit, jak slíbila? Nebo se bude – v horším případě – řídit návrhem nadutého trouby, který se s ním setkal u dveří, a pošle ji do knihkupectví v nespolehlivých rukách nějaké služky? Kdyby to udělala, musel by k Porterovi nasadit stráž.

„Zatraceně,“ zamumlal potichu, nebo možná nahlas, napadlo ho při pohledu na zděšený výraz starší ženy, která ho právě v tom okamžiku míjela na Curzon Street.

Ťukl prstem do klobouku. „Omlouvám se, madam.“

Můžete být ráda, že to nebylo horší.

Za St. James’s, na ulici lemované podniky, které se staraly o potřeby gentlemanů – kluby, diskrétními veřejnými domy, dokonce i nějakou hazardní hernou – vstoupil Langley do obchodu s prosklenou výkladní skříní. Zvonek vesele zacinkal, neznepokojený silou, jíž strčil do dveří. Vysoké stěny tu lemovaly zásuvky a police s lahvemi, všechny plné různých druhů šňupacích i jiných tabáků a vzduchem se neslo jejich výrazné aroma.

„Buďte zdráv, pane,“ zvolal pan Millrose, majitel, korpulentní černoch s krátce zastřiženými stříbřitými vlasy. Stál na žebříku a nebezpečně se nakláněl k láhvi, na niž mohl sotva dosáhnout. Zákazník u pultu ani nezvedl hlavu.

Millrose si obratným pohybem přisunul láhev z police do ruky a hlučně sestoupil ze žebříku. Pak začal zákazníkovi odměřovat a balit nákup a přitom přívětivě štěbetal.

Poté, co se za zákazníkem zavřely dveře, ale dříve než ukončil svůj tanec zvonek pohupující se nade dveřmi, obrátil Millrose pozornost k Langleymu. „Přejete si, pane?“

Langley si opřel ruce o pult. „Potřebuji karton Kingston blend.“

Millrosův pohled se přenesl od Langleyho prázdných rukou k jeho obličeji, ale neprojevil se v něm žádný náznak poznání nebo překvapení. „Hned to bude, pane.“

Když se Millrose obrátil k policím za sebou, Langley se rychle rozhlédl po obchodě, potom se shýbl pod mezeru v pultu, proklouzl za žebřík a prošel dveřmi v zadní části obchodu.

Více než před deseti lety, v počátcích války s Francií, dal generál Scott zakoupit obchod s tabákovými výrobky, který se pak používal jako kamufláž sloužící důstojníkům zpravodajské služby, jejichž práci by ohrozilo, kdyby byli pravidelně viděni, jak přicházejí do Whitehallu a jak odtamtud vycházejí. Obchod, skrytý ve vedlejší ulici, vtěsnaný mezi nejzámožnější a nejzpustlejší část Londýna, stále prodával tabák, jak hlásal vývěsní štít nade dveřmi. A tak množství mužů, kteří prošli jeho dveřmi, nikomu nepřipadalo pozoruhodné.

Jenže dole, v místech, kde kdysi musela být kuchyně a byt pro služebnictvo, se teď nacházela řada kanceláří a spartánsky vybavených ložnic propojených řadou nízkých průchodů s prostory, v nichž bývaly kuchyně a sklepy dalších budov po celé ulici. Zdá se, že nikdo v bloku neví, že pod jejich podlahou pracuje pro Korunu ve dne v noci pečlivě vybraný sbor tajných agentů a zkušených kryptologů.

Nikdo, tedy až na pana Millrose – správně řečeno plukovníka Millrose, který sloužil jako pobočník generála Scotta a dodavatel prvotřídních tabákových výrobků. Langley nejednou slyšel, jak si plukovník napůl žertem stěžuje, že naučit se rozeznávat na pohled a podle vůně rozmanité druhy tabáků, aby uspokojil podezření nejnáročnějších zákazníků, je mnohem těžší než přijít na to, jak prolomit Vigenèrovu šifru.

Navzdory nevzrušenému výrazu musel být Millrose zklamaný, když viděl, že se Langley vrací s prázdnýma rukama. V nesprávných rukách – a ještě víc v těch správných – byla kniha šifer nebezpečnější zbraní než dělo. Tím, že se jí Hopkins zmocnil, riskoval život.

Langley, pověřen jednoduchým úkolem získat ji od jakési popletené vdovy, jíž se ta věc dostala do rukou, když byla venku na nákupech, všechny zklamal. Opět.

Pod úzkým schodištěm se táhla chabě osvětlená chodba s řadou dveří. Langley otevřel druhé dveře vpravo. Mohl by vejít přímo do pracovny a přiznat své selhání agentům luštícím šifry, kteří se skláněli nad stoly v místnosti a očekávali jeho příchod i zprávu o Hopkinsově osudu.

Místo toho se však svalil na úzké polní lůžko, jež vyplňovalo pokoj sloužící jako jeho soukromý byt. Před časem zdědil dům v Richmondu, ale od té doby v něm nebyl. Občas ho napadlo, že by mohl spát na péřové matraci v přepychové ložnici s výhledem na malebnější část řeky Temže.

Teď ovšem bylo pohodlí to poslední, co by si přál.

Asi za hodinu nebo možná později – plynutí času je vždy tak trochu iluze, ale nikdy víc než v místnosti bez oken – uslyšel zaklepání na dveře.

„Majore Stanhope…,“ promluvil jemný ženský hlas.

Neodpověděl.

Ťuk-ťuk. „Sire Langley…“

K čertu s rytířským titulem! Proč musel generál Scott trvat na tom, aby tu čest přijal?

„Vstupte,“ skoro vykřikl, prudce se posadil, a když se dveře otevřely a do pokoje vstoupila paní Drummondová, vstal.

Frances Drummondová byla vdova po jeho druhovi, důstojníkovi zabitém ve službě. Protože si generál Scott velmi brzy uvědomil, že ví víc, než je bezpečné vědět, rychle uskutečnil plán, jak jí zajistit co největší bezpečí. Oficiálně spravovala hospodářské záležitosti zařízení, jež muži nazývali Podzemím. Navzdory ponurým černým šatům ale nepřipomínala žádnou hospodyni. Dokonce i v mdlém světle z chodby chladně zářily její plavé vlasy a modré oči.

Kdysi si Langley myslel, že je krásná.

„Á, tady jste.“ Její ústa se zkřivila do provokativního úsměvu. „Když plukovník Millrose řekl, že jste se vrátil bez knihy, myslela jsem, že jste se možná začal skrývat.“

„Tak hloupá přece nejste, Fanny.“

„Myslíte, majore Stanhope?“

Dříve mívali dobré vztahy. Snad dokonce přátelské. Ale od té doby, co… co v důsledku Langleyho chybného úsudku předčasně zahynul kapitána Drummond, ho neoslovila Strako.

„Nějaká zpráva o Hopkinsovi?“ ucedil mezi zuby, přitom se snažil potlačit vzpomínku na Hopkinsovu poslední hrozivou zprávu naškrábanou tužkou na útržku stejného hnědého balicího papíru, v jakém byla zabalena kniha, již právě předal lady Kingstonové:

Jdou po mně. Podařilo se mi vyměnit balíčky

s jakýmsi kolemjdoucím,

ale nevím, na jak dlouho je učebnice geometrie může oklamat.Zeptej se u Portera…

Kdo odhalil, jaké je Hopkinsovo poslání? A když si dotyční uvědomili, že nemají knihu šifer, co budou moct udělat, aby zjistili, kde se nachází? Držet ho v zajetí? Nebo něco horšího?

Ani důkladné pátrání nebylo k ničemu. Nic dalšího nenásledovalo.

Když přišla zpráva od generála Scotta, očekával Langley, že ho vyšlou, aby po Hopkinsovi pátral. Místo toho se dověděl, že kniha šifer je teď v rukou hraběnky Kingstonové a on ji má od ní přinést. Přes své počáteční zklamání z tohoto úkolu to chápal. Jestli nemůže počítat s tím, že mu svěří úkol zachránit druha v nebezpečí, může z toho vinit jen sám sebe. Scott mu dával druhou šanci, příležitost, aby si znovu získal důvěru zpravodajských důstojníků – svých kolegů.

Mohlo by mu to pomoct.

Při jeho nevrlé otázce zvedla paní Drummondová složený list mezi palcem a ukazováčkem a trochu ho zmačkala. Neodpověděla. Jak si přál, aby na něho křičela, spílala mu, dostala to ze sebe ven! Chladná nedůvěra, odměřené roztrpčení byly mnohem, mnohem horší.

Fanny si ho změřila kritickým okem a našpulila plné rty. „Přeji si, abyste nespal v běžném oblečení, majore.“

Vztáhl ruku k papíru, který držela. Potřeboval vědět, co ve zprávě je, než se text v jejích nervózních prstech rozmaže. „Já jsem nespal.“

Získat knihu šifer bylo teď jeho prvořadým úkolem, jediná možnost, jak si opět získat něčí sympatie. Dokonce i vlastní.

Strčila papír do jeho natažené dlaně. „Takže dumal. Při tom se oděv zmačká zrovna tak nepatřičně.“

Než stačil odpovědět, otočila se a odešla, zavřela za sebou dveře a zanechala ho ve tmě. Zašátral po lampě, aby ji rozsvítil, potom se znovu posadil na prohýbající se lůžko a při jejím mihotavé světle četl:

Věc: A. B., hraběnka z K. – (vdova), 32 let

Děti: hrabě z K. – James, 11 let, a Philip, 9 let

Poručník: George, lord Dulsworthy (Brook Street)

Od smrti posledního hraběte v ’04 žije subjekt

výhradně v sídle na Grosvr. Sq.

se svou matkou, paní D. Westovou (vdova, věk ??)

Dokument dále uváděl jména hlavních služebníků v domácnosti: majordoma, hospodyně, komorných. Langley si všiml vsuvky o učiteli šermu, ale guvernantka nebo klasický soukromý učitel tu uvedeni nebyli – s největší pravděpodobností nepodstatná informace, ale Millrose obvykle nevynechal žádnou maličkost.

Informace týkající se hraběnčiných zvyků byly podobně kusé. Buď Její Jasnost téměř nikam nechodila, nebo byla mimořádně chytrá a uměla to tajit. Většina lidí ale není tak chytrá, jak si rádi představují. Jenže co by lady Kingstonová mohla skrývat?

Další slova, která si přečetl, pouze potvrdila jeho podezření o ní.

Milenci: žádní (údajně přátelský vztah s Duls)

Ušklíbl se nad zkratkou mužova jména. Takže se chystá provdat za poručníka svých synů, za toho tupce, který se ho pokoušel vyhodit ze dveří? Jak konvenční!

Podle jeho neskromného odhadu je to ovšem škoda. Přestože hraběnku viděl poněkud rozmazaně, připadala mu tak atraktivní, že by si podle jeho mínění mohla vybrat lépe. Pak tu myšlenku zahnal.

Její milostný život – nebo to, že žádný nemá – není jeho starost.

Poté, co si sdělení přečetl ještě dvakrát a uložil si detaily do paměti, přistrčil roh papíru ke kuželu lampy. Když chytil plamenem, pozoroval, jak oheň stravuje Mellrosův vzorný rukopis, jak stoupá téměř k jeho prstům, a teprve pak hořící pergamen upustil. Ohořelé zbytky dopadly na talíř, kde ještě ležely drobty sendviče, který pojídal včera pozdě v noci. Nebo dnes brzy ráno.

Dnes ráno…

Z popela zprávy stoupala spirála kouře a získávala podobu plánu.

„Když o tom mluvíte,“ vložila se do řeči Amanda, „zajímalo by mě, proč…“

„No, já…“

Vážený

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola