Sestra morskej víly

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatrosmedia.sk

Holly Webbová

Sestra morskej víly – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Mia hľadela na svoju tvár vo vode a pozorovala, ako sa po nej do mora kotúľa slza. Jediná slza rozčerila celý jej odraz. Len čo drobné vlnky na hladine ustali, tvár vo vode sa zrazu zmenila – mala širšie lícne kosti a obrovské tmavé oči. Mia zažmurkala, lebo sa nazdala, že jej zrak kalia ďalšie slzy, no keď sa tvári prizrela lepšie, videla ju ešte zreteľnejšie a okrem toho zbadala, ako sa okolo nej vlnia tmavé červenkasté pramene vlasov.

Nebol to jej odraz. Z vody na ňu hľadelo iné dievča, mračilo sa, pomaly plávalo na hladinu a nervózne si hrýzlo pery.

Venujem Tomovi, Robinovi a Williamovi.

MIA SLEDOVALA, ako od nej odchádzajú, zlatá výšivka na maminých šatách sa trblietala v lúčoch vychádzajúceho slnka. Nechápala, kam mama a starší brat idú, ani prečo ju mama pohladila po líci a tak tuho jej zaborila prsty do vlasov. Mia znovu prešla prstami po výšivke a pritisla si k nej tvár, aby cítila jej príjemnú drsnosť.

Teraz už od nej boli ďaleko, v sprievode vojaka v tmavom plášti kráčali k člnu, čo stál pri móle. Zuan mal zvesenú hlavu a mama sa oňho opierala, akoby nevládala chodiť. Mie sa náhle zmocnila panika, neisto vykročila vpred, no vzápätí sa na schodoch paláca potkla a museli ju chytiť a podoprieť.

Trblietavé nite výšivky Miu ťahali, poťahovali ju za čosi hlboko v jej vnútri. Potom sa začali naťahovať a stenčovať – boli skoro také tenké a jemné, že sa ani nedali vidieť, no stále ich mala pevne ovinuté okolo srdca.

„Zostaň tu so mnou, Mia,“ šepla sesternica Olivia a nežne Miu objala. „Ty s nimi ísť nemôžeš. Mrzí ma to.“

„Mama…“ hlesla Mia.

Lenže mama sa neobzrela a čln sa po jagavej hladine lagúny šinul preč, až ho napokon úplne pohltilo ostré slnečné svetlo.

PRVÁ KAPITOLA

MIA SNÍVALA a po celý čas okolo nej vírila studená zelená voda, hlboká a temná. Ako malá sa v čase povodní zvykla vozievať na bielych, zlatých a strieborných vodných koňoch. Keď s nimi naháňala vlny, s detskou radosťou sa smiala a výskala, zarývala striebornej kobyle Lorin päty do bokov a prosíkala ju, aby cválala rýchlejšie.

No takéto more jakživ nevidela, dokonca ani vtedy, keď sa ešte rada hrávala vo vode. Toto more jestvovalo len v jej snoch, vo výpravách, ktoré podnikala uprostred hlbokej noci.

Pomaly a ospalo zaberala rukami, hodvábny chlad vody ju príjemne rozochvieval. Plávala hlbšie, až napokon vkĺzla do hustej spleti tmavých morských rias. Do hlbín prenikalo čoraz menej svetla, osvetľoval ich už iba slabý belavý jas hladiny. Okolo Mie sa zrazu ako strieborný náhrdelník začali tiahnuť stĺpy bublín, lenivo sa otočila a sledovala, ako plávajú preč.

Vtom jednu z bublín praskla akási bledá ruka. Mia sa zasmiala. Nezbadala ich. A toľko ich hľadala! Odrazu boli všade okolo nej a v šere sa im mihali chvosty.

Vystrela k nim ruky a sledovala, ako sa k nej s úsmevom načahujú. Aj Mia sa usmievala. Túto hru poznala – načahovala sa ešte ďalej a snažila sa k nim doplávať, no na rozdiel od morských víl s chvostami vykladanými drahokamami, plávala pomaly a ťažkopádne. V poslednej chvíli jej vždy ušli. Keď bola menšia, veľmi ju to hnevalo.

Pred očami sa jej mihol jasný obraz seba ako malého dievčatka – skôr spomienka než sen – a vzápätí zastala a zažmurkala. Zrazu ju od morskej vody začali páliť oči. Určite ešte stále snívala – vedela, že to musí byť iba sen, hoci more pôsobilo tak skutočne. Lenže kto máva v snoch spomienky? Len čo Miu zaplavil chlad hlbokého mora, v mysli sa jej vynorili ďalšie spomienky, a tak zabudla, aké je zvláštne uvedomovať si, že sníva.

Vybavovala si seba, úplne maličkú. Stála na jemnom bielom piesku na morskom dne a dupala drobnými nôžkami. Zlostne trhala vodné rastliny, kým si na nich neporezala prsty. Vtom sa k Mii vrátila jedna z morských víl, ustarostene na ňu hľadela tmavými očami a okolo hlavy sa jej vlnili dlhé pramene červených vlasov. Vtedy sa jej víla po prvý raz dotkla.

Prstami studenými ako sklo odmotala Mii z ruky vytrhnuté riasy a obalila jej ich inými rastlinami, mäkkými a hojivými. Bola od Mie staršia, ale nie oveľa. Mohli byť sestry. Mia si vybavovala, ako sa víle za chrbtom vlnili bujné červené vlasy, keď sa túlila k jej plecu. Upokojujúce šumenie, pripomínajúce šplechot jemných vlniek. Keď sa nasledujúce ráno zobudila, nemala na rukách ani najmenšiu ranku – no asi deň či dva jej trochu meraveli prsty, akoby na nich mala dávno zahojenú jazvu, ktorá v chlade pobolieva.

Teraz červenovlasú vílu medzi ostatnými horúčkovito hľadala, ale plávali okolo nej tak svižne, že sa nedali rozoznať. Mia sa ich snažila dohnať, ale na smrteľníčku bez chvosta zahalenú v čipkovanej nočnej košeli boli skrátka prirýchle. A tak sa vrhala raz na jednu a raz na druhú stranu a len tak ledabolo načahovala ruky pre prípad, že by sa jej niektorú morskú vílu náhodou podarilo chytiť. Túžila sa opäť dotknúť ich hladkej studenej pokožky.

Na okamih sa jej medzi prstami mihla chvostová plutva – bola jemná ako čipka, no vzápätí zase zmizla. Dve morské víly sa zrazu zvrtli a s vábivo vystretými rukami rýchlo preplávali popri nej. Mia zalapala po dychu a načiahla sa k nim. Lenže keď sa špičkami prstov dotkla ich prstov, víly sa vyparili a Mia sa zobudila.

Mia sa posadila, prekrížila si ruky na hrudi a prudko dýchala. Vnútri cítila prázdnotu, akoby ju o čosi obrali. Keby sa pevne nedržala, bezvládne by klesla na posteľ.

„Vráťte sa,“ šepla hľadiac do tmy vo svojej komnate. V sne sa vodná hladina v slnečnom svetle trblietala tak jasne, až ju svetlo pálilo v kútikoch očí. Lenže teraz bola sama a obklopovali ju iba tiene.

Mia pokrútila hlavou. Komu sa prihovára? Tancujúcim morským vílam vo vode? Alebo mame a bratovi na malom člne miznúcom v ostrom slnečnom jase? Zažmurkala, zachvela sa a uvedomila si, že je hore a premáha ju strašný pocit zúfalej osamelosti.

Zalapala po dychu a zlaté nite z maminých vyšívaných šiat vzápätí zacelili dieru v jej vnútri pevnou záplatou.

Alebo jazvou, pomyslela si Mia smutne a zahľadela sa na svoje prsty zložené na kolenách. Môže mať človek jazvu vnútri? Táto jazva sa ešte úplne nezahojila. Vždy keď ju ktosi rozjatril, pocítila v nej bodavú a pálčivú bolesť.

Mii sa občas zdalo, že najskutočnejšie sú v jej živote práve sny. Boli totiž silnejšie a jasnejšie než pochmúrne dni v paláci, keď musela predstierať, že nepočuje, čo sa o nej pošuškáva, a že jej klebety vôbec neubližujú.

Nesnívalo sa jej každú noc – sny prichádzali častejšie vtedy, keď ju čosi trápilo. Boli jej útočiskom. Hlboké ticho podmorského sveta ju upokojovalo najmä po slávnostných ceremóniách, keď musela hodiny stáť pri Oliviinom tróne a znášať šepot davu. Ak sa cítila stratená a osamelá, zlaté nite, ktoré ju spájali s mamou, ju napĺňali pocitom, že je ľúbená – že k niekomu predsa len patrí.

Sny o rodine boli vždy rovnaké. Stála pri vode, kde mamu a brata videla naposledy. Po tichej lagúne sa plavil malý čierny čln, tak ďaleko od brehu, že by ho nikdy nedohnala. Plakala, volala za nimi a zrazu sa jej okolo zápästí ovinuli trblietavé a jemné zlaté nite. Nikdy si nevšimla, odkiaľ prišli – možno odniekiaľ z jej vnútra? Tiahli sa ponad vodu a cez ligotavé vlnky sa skoro nedali vidieť, ale boli pevné. Ťahali ju.

Niekedy jej spôsobovali bolesť. Budila sa lapajúc po dychu so zápästiami pritlačenými k srdcu. Raz či dvakrát sa dokonca nezobudila v posteli, ale pri okne. Tisla sa naň, akoby sa snažila dostať von a niekam ísť – ale kam? Netušila.

Aj napriek bolesti mala ten sen rada. Jej mama a brat teraz boli ako postavy z knihy. Kniha patrila iba jej, ale príbeh, ktorý si z nej potajomky čítala, bol skutočný, raz sa naozaj stal. Vedela, že inde ako v snoch ich už nikdy neuvidí. Žili vo vyhnanstve, z mesta ich vyhnali za zradu voči sesternici a strýkovi. Mia v Benátkach smela zostať, no napriek tomu sa tiež cítila ako vo vyhnanstve. Ustavičné klebety a občasné znepokojené pohľady sesternice Olivie ju odlučovali od zvyšku dvoranov.

Mia vyliezla z postele, otvorila okenice a vpustila dovnútra ostré medovozlaté svetlo. Odo dňa, keď ju mama nechala stáť pri vode, sa toho toľko zmenilo…

Matka jej, prirodzene, stále chýbala. No aj predtým, ako donna Sofia so Zuanom odišla do vyhnanstva, mala na dvore toľko povinností, že jej na hry s malou dcérkou sotva zvýšil čas – Mia si vybavovala, že mama sa s ňou hrala najviac raz alebo dvakrát, keď jej niečo pekné vykúzlila.

Napríklad zlatú loptičku, ktorá sa Mii nesmierne páčila. Spomínala si, ako nadšene tlieskala, keď mama tvarovala loptičku v dlhých štíhlych prstoch a tá zvnútra žiarila ako slnko. Loptička sa kotúľala a poskakovala po chodbách paláca a drobná Mia za ňou cupkala a veselo sa chichotala.

Mia sa zachvela a pohľadom zablúdila k veľkej drevenej truhlici stojacej v kúte komnaty. Loptička v nej ležala zahrabaná pod hromadou pokazených bábik a hračkárskou plachetnicou s pomotanými lanami. Už nežiarila, bola ťažká a pohľad na ňu v Mii vyvolával smútok.

Mia si v duchu priznávala, že s mamou zažila len málo šťastných chvíľ. Vyrastala v paláci a vychovávali ju tak, aby počas slávnostných ceremónií a rituálov, ktoré musela dóžova rodina dodržiavať, ticho stála pri matke. Pamätala si ju predovšetkým ako oslnivú, voňavú bytosť v nádherných šuštiacich šatách, vždy z najkvalitnejších látok vyšívaných zlatom. Kým hodiny stála po maminom boku, prechádzala prstami po výšivkách. Nič viac si z obdobia pred maminým vyhnanstvom nepamätala.

Keď mama s bratom odišli, vedenia mesta sa ujala Miina sesternica Olivia. Dóžom bol ešte vždy Oliviin otec, lenže únava z celoživotného praktizovania mágie ho vysiľovala až tak, že vládnuť musela Olivia s členmi Rady – hoci nemala ešte ani trinásť rokov. Aj napriek tomu sa však s Miou hrávala oveľa častejšie než mama. Oliviina mágia bola nesmierne silná a krásna a Mia ju priam zbožňovala. Jedného dňa chcela aj ona ovládať vodu a chrániť mesto pred povodňami tak ako jej veľká sesternica.

Práve Olivia vo vode znovu objavila čarovné bytosti. Po páde do kanála ju zachránil jeden z vodných koní, ktoré v Benátkach žili od čias založenia mesta, hoci Benátčania o nich roky ani netušili. Oliviin záchranca sa volal Lucian a spoločne s ňou v meste znovu prebudil lásku k mágii. Keď sa kone cez povodne preháňali po kanáloch a vzrušene pohadzovali hrivami, sila vody sa takmer nedala prehliadnuť a sotva sa v ňu dalo neveriť.

Kým Olivia neukázala mestu a urodzeným starým radným silu vodných koní, dóžova rodina sa snažila potláčať povodne výlučne mágiou. Namiesto toho, aby vodu usmerňovala a prijala skutočnosť, že keď sa niekto rozhodne postaviť mesto na močiaroch, z času na čas sa jednoducho musí zamočiť, nútila povodne ustupovať silou. A práve ustavičné využívanie magických schopností Oliviinho otca napokon vyčerpalo až na smrť.

Olivia dovolila vode preniknúť do paláca hlbšie než kedykoľvek predtým. Tesne nad jej hladinou dala postaviť nové komnaty vybavené plávajúcimi plošinami, ktoré v čase povodní stúpali. V komnatách sa každý cítil skoro ako na lodi a na zasadnutiach Oliviinej Rady sa vďaka nim mohli zúčastňovať aj vodné kone. Lucian s hŕstkou ďalších vodných koní spával na plávajúcich plošinách a každý mal v spánku jednu prednú nohu spustenú vo vode.

Mia sa tam rada hrávala a Olivia jej pri hre robila spoločnosť a so smiechom sledovala, ako sa Mia naháňa so svojou obľúbenou kobylou Lorin v plytkej vode. Mia vedela, že je sesternicinou obľúbenkyňou. Jedine ona smela vtrhnúť na zasadnutie Rady, chytiť Oliviu za ruku a odtiahnuť ju preč.

Potom sa šli čľapkať do plytkej vody zaplavujúcej mramorovú dlážku. Špliechali vodu do vzduchu a sledovali, ako Lorin a Lucian tancujú medzi kvapkami. Ležali koňom na silných lesklých chrbtoch a driemali, uspávané odrazom slnečných lúčov vo vode. Všetko bolo nádherné. A keď Mia plakala za mamou, Olivia ju držala, kolísala a utierala jej slzy.

Takže hoci Mii chýbala rodina, bola šťastná – nesmierne šťastná. S pribúdajúcim vekom si však začala všímať, že na ňu členovia Oliviinej Rady i ostatní dvorania vrhajú zvláštne pohľady. Hľadeli na ňu s bdelou ostražitosťou, ktorej vôbec nerozumela.

„Prečo ma nemá rada?“ opýtala sa raz šepky Olivie, keď pred ňou jedna z dvorných dám nervózne trhla svojou vyšívanou hodvábnou sukňou. Mia chcela výšivku len pohladiť – pri pohľade na jej špirálovitý vzor si totiž nevdojak spomenula na mamu.

„Ach, Mia. Má ťa rada. Asi len nechcela, aby si jej zašpinila hodváb,“ šepla sesternica s úsmevom. „Len sa pozri, aké máš zababrané prsty!“

Mia prikývla, no nebola si istá, či môže Oliviiným slovám veriť. Dokonca si nebola istá ani tým, že im verí samotná Olivia. A tak to šlo ďalej – roky si pred ňou ostatní šepkali, vrhali na ňu kradmé pohľady a odvracali sa od nej.

Nakoniec všetko pochopila až vďaka jednej soche. Soche na námestí znázorňujúcej sesternicu stojacu na kamennom podstavci s pohľadom upretým na miesto, odkiaľ sa Miina mama a brat odplavili preč. V žiarivej bronzovej tvári mala prísny výraz a v smaltovaných očiach sa jej leskol hnev. Na námestí sa nachádzali aj iné Oliviine sochy a portréty a na všetkých mala v tvári mäkší, láskavejší výraz. No len čo Mia zistila, čo jej sesternica urobila, nadobudla pocit, že Oliviu najlepšie vystihuje práve prísna bronzová tvár.

Pod sochou bolo vyryté venovanie: Jej najjasnejšej Výsosti, Olivii, na pamiatku vyhostenia uzurpátorov.

Mia okolo sochy celé roky prechádzala s úsmevom, páčilo sa jej, aký má sesternica rozmarný účes a ako jej na pleci vždy vysedáva obrovská čajka. Sochu začarovali tak, aby na ňu nemohli sadať vtáky, ale čajkám to vôbec neprekážalo. Všetko stále obzobávali a Mia sa domnievala, že jednoducho obzobali aj ochranné kúzlo.

V čase, keď sochu vyhotovili, mala Mia sedem rokov a bola len trochu mladšia od Olivie. Na vyučovaní sa s učiteľmi učila čítať dvorné listiny a až teraz sa pri soche pristavila na dlhšie a prvýkrát si poriadne prečítala nápis na podstavci. „Kto sú uzurpátori? A čo s nimi sesternica Olivia urobila?“ opýtala sa dvornej dámy, ktorá jej na prechádzke robila spoločnosť.

Bola to nevýrazná, no pekná dievčina z dobrej rodiny a nevedela, ako odpovedať. Začala jachtať a snažila sa Miu rýchlo odviesť preč, no tá pevne stála na mieste a odmietala sa pohnúť.

„Hovor. Čo to znamená?“ Premeriavala si sochu od hlavy po päty a sledovala, ako na ňu spod rozmarných kučier nevraživo hľadí sesternicina vážna tvár.

„Uzurpátor je niekto, kto sa chce podvodom zmocniť trónu, donna Mia,“ šepla napokon dvorná dáma.

„A Olivia im v tom zabránila?“

„Áno, pani moja.“

„Aha…“ Ale prečo sa dievčina z ničoho nič tak červenala a jachtala? Mia sa zamračila, v duchu si vybavovala tiché zhíknutia a reči, čo sa o nej šepkali, a zrazu začínala všetkému rozumieť.

Chuderka…

Čudujem sa, že sa dogaresa zachovala tak láskavo a dovolila jej tu zostať !

Vraj bola primalá na to, aby vedela, že ju matka začarovala.

Ktovie, či sa svoju sesternicu raz tiež nerozhodne zradiť .

Zlá krv sa nikdy nezaprie.

Nahnevaná sedemročná Mia ihneď utekala rovno za sesternicou a prosila ju, aby jej povedala, že to nie je pravda. Že ide o nedorozumenie a Olivia jej mamu neposlala do vyhnanstva.

Sesternica ju vzala do náručia, odišla zo zasadnutia Rady, na ktoré Mia vtrhla, a ponáhľala sa s ňou dolu do komnát na vode. Dlho v nich spolu sedeli, hľadeli na more a obom po tvárach stekali slzy.

„Ako si mohla?“ hlesla Mia. „Poslala si ju preč a mne teraz nesmierne chýba! Nič o nich neviem. Dokonca ani to, či ešte žijú.“

„Pripravovala sprisahanie proti mne a môjmu otcovi, Mia. Nútila ma vydať sa za Zuana, aby za nás mohla vládnuť.“

„Možno si len myslela, že ho máš rada!“ namietla Mia. Na brata si skoro vôbec nespomínala – vybavovala si ho iba ako vysokú temnú postavu v matkiných komnatách. „Neverím ti! A nikdy nebudem!“

Lenže prečo by všetci ostatní verili niečomu, čo nebola pravda? Jej mama možno predsa len bola zradkyňa.

„Prečo si mi to nepovedala?“ šepla a oprela sa Olivii o plece. „O ničom som nevedela. Musela mi to vysvetliť hlúpa donna Maria. Netušila som, prečo odišli. Mala som sa ťa na to opýtať.“

„Chystala som sa ti to povedať, ale chcela som počkať, kým budeš trochu staršia, aby si všetkému lepšie rozumela.“ Olivia pohladila Miu po vlasoch. „Vedela som, ako sa nahneváš. A nechcela som, aby si sa nahnevala aj na mňa, Mia.“

„Okrem mňa o tom vedeli všetci, však?“

„Áno…“ priznala Olivia.

„Myslíš si, že ma mama začarovala?“ vyhŕkla Mia a striasla zo seba Oliviinu dlaň. „Čakáš, že sa vo mne prebudí zlá mágia? Vážne si myslíš, že ťa zradím?“ Smutne sa zasmiala a čakala, že ju sesternica vezme do náručia a uistí ju, že si to nemyslí.

Lenže Olivia len mlčala a mračila sa na more.

„Myslíš si to!“ vyhŕkla Mia, vyskočila na rovné nohy a zdesene na Oliviu civela. „Myslíš si, že by som…“ zalapala po dychu a rozbehla sa do paláca slepo čľapotajúc cez vodu, lebo ju v očiach pálili slzy.

Mia skoro uverila tomu, čo o jej matke hovorila Olivia a dvorania, hoci si bola istá, že zveličujú. Že došlo k akémusi nedorozumeniu. No po odhalení Oliviinho podozrenia, že by sa raz zrady mohla dopustiť aj ona, už neverila ničomu. Mia vedela, že nie je zradkyňa. Oliviu mala nesmierne rada, dôverovala jej a predpokladala, že sesternica jej dôveru opätuje.

Olivia a vodné kone, ako aj mágia celého mesta boli zrazu v Miiných očiach pošpinené, otrávené podozrievaním, bolesťou a hnevom. Voda od tej chvíle patrila už len Olivii a koňom. Z Mie urobili vyhnankyňu. Vodu už nikdy nebude mať rada. Nikdy viac pohľadom nespočinie na zázračných tvoroch z kanálov ani na vznešenejších a ešte fascinujúcejších bytostiach žijúcich v hlbinách temnej lagúny.

Od toho okamihu prebiehali všetky Miine stretnutia so sesternicou v takmer úplnom tichu. Akoby sa na ňu pozerala cez trblietavý závoj hnevu a zatrpknutosti. Olivia sa tvárila prísne ako socha a už spolu viac netancovali, dokonca sa ani nedržali za ruky.

Keď Olivia po Miu poslala, Mia neochotne zišla do vodnej komnaty. Mlčky sa postavila pred sesternicu. Nenávidela ju a nenávidela aj vodu, ktorú si Olivia prisvojila. Najvznešenejší z vodných koní, Lucian, sa k nej skláňal a jeho striebristobiela hriva jej splývala na pleciach. Lorin do Mie zarmútene poštuchávala papuľou, šepkala, že ju má rada, a prosila ju, aby jej náklonnosť opätovala.

Mia zakaždým túžila hodiť sa kobyle okolo hladkého krku a cítiť lásku a mágiu, čo k nej stúpala z mestských vôd. Zaryto však stála na mieste a ani sa nehla. Predstierať, že kone nevidí, bolo to najťažšie, čo kedy urobila.

Sesternica si pri pohľade na Miu vždy iba vzdychla, pobozkala ju na líce studené ako mramor a poslala ju preč.

Keby však Olivia a kone videli jej sny – sny o morských hlbinách, ktoré mala Mia tak rada a na ktoré sa zároveň tak veľmi snažila zabudnúť –, vedeli by, že ľahostajnosť iba predstiera. Keď sa zobudila a spomenula si na trblietavú vodu a mihotavé chvosty morských víl, nenávidela sa. Počas snívania sa s vodnými koňmi rozprávala a tušila, že sny o mori sú ešte skutočnejšie než zlaté nite, čo ju spájali s mamou, hoci ju to hnevalo. Mohla sa snažiť, koľko chcela, no prestať snívať nedokázala.

Zmietali ňou protichodné pocity…

Všetci hovorili, že Olivia oplýva nesmiernou mocou. Že je najnadanejšou vodnou čarodejnicou za posledné stáročia. Ďalšími mocnými čarodejníkmi boli jej radca siňor Jac a jeho príbuzní. Žili síce na nákladnom člne kotviacom v lagúne ako chudobní námorníci, patrili však medzi najvplyvnejších Benátčanov.

Mia sa vytrvalo odmietala zmieriť s tým, že by jej mama bola zradkyňou. Za všetko iste mohol strýko – Oliviin otec. Bol slabým čarodejníkom a jej mama sa iba snažila chrániť mesto.