Zvieratká
z Jakubovho kopca

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.albatros.sk
www.albatrosmedia.sk

Diana Mašlejová

Zvieratká z Jakubovho kopca – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Text © Diana Mašlejová, 2022

Illustrations © Ľuboslav Paľo, 2022

Slovak edition © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2022

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2022

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať¸ a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-3087-7
ISBN e-knihy 978-80-566-3126-3 (1. zverejnenie, 2022) (epub)
ISBN e-knihy 978-80-566-3127-0 (1. zverejnenie, 2022) (mobi)
ISBN e-knihy 978-80-566-3128-7 (1. zverejnenie, 2022) (ePDF)

Jeden za všetkých, všetci za jedného

Farma na Jakubovom kopci patrila k najväčším v okolí. Veľký tehlový dom trónil presne v jej strede a okolo neho sa rozprestierali stajne, kuríny, oplotené výbehy a iné domce pre zvieratá. Kedysi ich bývalo viac, ale časy sa zmenili a ľudia už o farmárske produkty neprejavovali taký záujem ako kedysi. Pán Mašlička patril do štvrtej generácie, ktorá farmu udržiavala pri živote. Predtým to bol jeho otec, ešte pred ním jeho dedo a pred desaťročiami pradedo. V dome na Jakubovom kopci býval pán Mašlička so svojou ženou Matildou a malou dcérkou Lily.

Pondelňajšie rána bývali na farme rušné. Pán Mašlička vstával s východom slnka a v letných mesiacoch bol na nohách už pred piatou. Pokým nakŕmil a očistil všetky kone, podojil kravy, vymenil podstielku králikom a postaral sa aj o ostatné zvieratá, kuchynské hodiny odbili pravé poludnie.

Prasiatko Di rozlepilo oči v čase, keď pán Mašlička dojedal polievku. Chvíľu sa pomrvilo a zopár dlhých minút pozeralo v chlieviku na plafón. Premýšľalo, čo tam na farme vlastne robí. Kuriatko Zu bude raz znášať vajíčka, pes Bob stráži dom, koza dáva rodine mlieko.

Ale čo ono? Je len také čudne vyšľachtené miniatúrne prasiatko. Nikdy nedorastie do veľkosti domácich prasiat. No, zdá sa, že niekto dnes vstal hore zadkom.

„Dobré ráno, prasiatko,“ pozdravilo kuriatko Zu a pricupitalo k nemu. „Dnes vyzeráš veselšie.“ Di sa usmial a zakýval paprčkou. „Nezabudol si na dnešné preteky? Ja sa veľmi teším. Bob nás už čaká pri stajni.“

Prasiatko sa tiež potešilo a pripojilo sa k Zu. Už sa nemohlo dočkať, ako si s kamarátmi zasúťaží a trošku sa rozhýbe. Cestou niečo schrumlo a spomalilo krok, aby ho Zu nemusela naháňať. Júlové slnečné lúče boli ostré a nemilosrdne pálili. Na oblohe nebolo ani obláčika a tráva na okolitých lúkach dostávala v sparnom lete žltkastý nádych. Psík Bob ich už netrpezlivo čakal pri starej lavičke, kde počas dlhých večerov zvyčajne oddychoval pán Mašlička.

„To vám teda trvalo! Kuriatko, vravel som ti, že máš prasiatko zobudiť hneď ráno. Pretekať sa v najväčšom teple, kto to kedy videl!“ hromžil Bob namrzene. Zu sa nadýchla a už-už chcela niečo povedať, keď jej do reči skočilo prasiatko.

„Musíš byť zakaždým taký namosúrený? Upokoj sa, Bob, ideme sa predsa zabaviť.“

„A kde je vlastne Pepito?“ spýtalo sa kuriatko a obzeralo sa, či na tráve nezbadá krtkov nový kopček. Aj psík sa rozhliadol a nespokojne zavrčal.

„Prečo vždy musíme čakať iba naňho? Boli sme predsa dohodnutí. Je to ten najnezodpovednejší krtko v celom okolí.“

Prasiatko si kamarátovo frflanie nevšímalo a pokojne si sadlo na zem. Premýšľalo, načo je psíkovi dobré, keď sa toľko hnevá, a vtom pri ľavej paprčke pocítilo slabé chvenie. Zahľadelo sa pod nohy a zbadalo, ako sa hlina pomaly dvíha.

„Tu je!“ ukázalo na kopček, z ktorého o chvíľu vykukla Pepitova hlava.

„Zdravím vás, milí kamaráti! Prepáčte, že meškám, stala sa mi veľká mrzutosť, v noci sa mi zasypala jedna chodbička, musel som ju opravovať.“ Bob nesúhlasne zavrčal.

„To iste. Zaujímavé, že vždy sa čosi zosype práve tebe.“

Pepito vyskočil na zem.

„Možno to bude preto, že jediný z vás bývam pod zemou. A ináč, vymyslel som lepší plán, budeme sa pretekať okolo stajne.“ Prasiatko Di nastražilo uši. Keď išlo o zábavu, Pepito mal vždy skvelé nápady.

„Pozrite sa na tamten zráz. Po daždi je šmykľavo, mohli by sme sa po ňom spúšťať.“ Zvieratká sa otočili a zbadali, že z menšieho kopca sa zosunula pôda a vytvorila akúsi prírodnú kĺzačku.

„Nie je to nebezpečné?“ spýtalo sa kuriatko a hlas sa mu nenápadne zachvel.

„Nie, ale budeme celí špinaví,“ pokrútil hlavou Bob. „Tebe, Pepito, to nebude prekážať, ty si ufúľaný celý život, ale čo my?“

„Aj tak by sme to mohli skúsiť,“ presviedčal ich krtko a s nádejou sa pozrel na prasiatko. „Čo ty na to, Di?“

Prasiatko sa priblížilo k zrázu, urobilo dva kroky naľavo, potom napravo. Zosuv pôdy bol naozaj celkom mohutný.

Kuriatko pricupitalo bližšie, ale radšej ostalo stáť v bezpečnej vzdialenosti. V očiach malej Zu bola táto kĺzačka obrovskou roklinou.

„Di, radšej nič neriskuj, mohol by si si ublížiť,“ opatrne ho odhovárala Zu. Bob rýchlo obehol okolo stajne, a keď sa k nim vracal, v papuľke vliekol akýsi kus dreva. Bola to stará doska po okrajoch spevnená klincami.

„Načo ti to bude?“ spýtal sa ho Pepito.

„Uvidíš,“ odfrkol Bob.

Prasiatko sa ešte dvakrát prešlo po okraji, a kým si ostatní obhliadali psíkovu dosku, spustilo sa dolu kĺzačkou. Kuriatko od hrôzy nahlas zhíklo, ale Pepito bol nadšený.

„Do toho, Di!“ zakričal a sledoval prasiatko, ktoré nabralo obrovskú rýchlosť. V očiach malo odhodlanie a túžbu po dobrodružstve, aj keď sa mu bruško trochu triaslo.

„Brzdi!“ zvolal Bob, keď videl, ako sa Di rúti rovno do kmeňa orecha.

Prasiatko sa z chrbta prekopŕclo na brucho a všetkými štyrmi nohami sa šúchalo po zemi. Vystrašené kuriatko si radšej zakrylo oči. Di zastal tesne pred stromom a celý ufúľaný tam zostal ležať.

„Si v poriadku?“ spýtala sa Zu opatrne a s napätím čakala, či sa z toho prasiatko pozviecha. Di sa otočil na chrbát a schuti sa rozosmial.

„To bolo najzábavnejšie, čo si kedy vymyslel, Pepito! Idem ešte raz!“ Všetci traja si zhlboka vydýchli. Bobovi nebolo viac treba. Vysadol na drevenú dosku a poprosil Pepita, aby ho potlačil. Krtko neváhal a celou silou ho postrčil. Psíkove sánky boli rýchlejšie ako chrbát prasiatka a uháňali s Bobom do doliny. Zastali až celkom dole pri potôčiku, ktorý sa vinul okolo Jakubovho kopca. Keď psík zosadol, natešene kamarátom zamával a ťahal dosku späť na vŕšok. Pepitovi sa Bobov nápad zapáčil a rozhodol sa ho trochu vylepšiť. Na dosku si ľahol najprv dolu bruchom, potom to skúšal postojačky a napokon sa spúšťal po vlastných.

„Musíte uznať, že môj nápad so sánkami bol najlepší,“ vystatoval sa Bob, keď sa podvečer vracali späť na farmu.

„Ale kto to celé vymyslel, Bob? Predsa ja!“ nedal sa Pepito.

„Nezabúdajte, že prvé sa nadol spustilo prasiatko. Di, ty si taký odvážny!“ pochválilo ho kuriatko.

„A nie je ti ľúto, že si to neskúsila, Zu?“

Kuriatko len pokrútilo hlavou.

Keď si neskôr unavené prasiatko konečne líhalo do svojho čistučkého chlievika, aby si trochu odpočinulo, premýšľalo o tom, aké skvelé je mať dobrých kamarátov a teplé miestečko na spanie. Zrazu začulo, ako sa ktosi blíži k jeho chlieviku.

„Di, deje sa čosi hrozné!“

Prasiatko už Boba dobre poznalo. Pokojne si mohol vymýšľať, ale radšej si ho vypočulo.

„Medzi zvieratami vládne zvláštny chaos. Sliepky sú schované v kuríne a čosi si tam kotkodákajú, kone fučia v stajni a kravy nervózne múkajú jedna cez druhú. Vraj na našej kĺzačke našli nehybného vtáka. Krídla mal naširoko rozprestreté a nikto netušil, kde sa tam vzal ani čo sa mu stalo.“

Vyšli teda von a zbadali pána Mašličku. V ruke držal mobil a vytáčal číslo miestnej polície.

„Áno, rozumiem, ani sa ho nedotkneme. Budem vás čakať, áno, áno…“ vravel do telefónu. „Ešte toto nám tu chýbalo!“ zahromžil, keď vypol mobil.