Kým pravda
vyjde najavo

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Tošikazu Kawaguči

Kým pravda vyjde najavo – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Predslov

V istom nemenovanom meste koluje podivná miestna legenda o jednej kaviarni. Vraj tam majú stoličku, na ktorú keď si sadnete, môžete sa preniesť späť do akéhokoľvek času.

Má to však háčik. Musíte dodržať niekoľko nepríjemných pravidiel.

1. Pri návrate do minulosti sa môžete stretnúť len s ľuďmi, ktorí už kaviareň navštívili.

2. Nič, čo počas návratu do minulosti urobíte, prítomnosť nezmení.

3. Na stoličke, ktorá vás môže preniesť do minulosti, už sedí iný hosť. Aby ste si na ňu mohli sadnúť, musíte vyčkať, kým odíde.

4. Počas návratu do minulosti sa z danej stoličky nesmiete pohnúť.

5. Čas pobytu v minulosti je obmedzený. Do prítomnosti sa musíte vrátiť skôr, ako vám vychladne káva.

A tým sa zoznam nepríjemných pravidiel ani zďaleka nekončí…

Napriek tomu však do kaviarne stále prichádzajú ľudia, ktorí sa o legende dopočuli.

Kaviareň sa volá Funiculi funicula.

A čo vy? Mali by ste chuť vrátiť sa do minulosti aj po vypočutí si všetkých tých prísnych pravidiel?

Toto je rozprávanie o štyroch dojemných zázrakoch, ktoré sa udiali v tejto podivnej kaviarni:

Najlepší priatelia – príbeh muža, ktorý sa vrátil do minulosti, aby sa stretol so svojím najlepším priateľom, ktorý zomrel pred dvadsiatimi dvoma rokmi.

Matka sa syn – príbeh syna, ktorý nemohol prísť na matkin pohreb.

Milenci – príbeh muža, ktorý sa stretol so svojou priateľkou, ktorú si nemohol vziať za manželku.

Manželia – príbeh starého detektíva, ktorý nemohol odovzdať svojej manželke darček k narodeninám.

Keby ste sa mohli vrátiť do minulosti, s kým by ste sa chceli stretnúť vy?

PRVÝ PRÍBEH

Najlepší priatelia

Gotaro Čiba svojej dcére dvadsaťdva rokov klamal.

Dostojevskij raz napísal, že najťažšia vec v živote je nikdy neklamať.

Dôvody, prečo ľudia klamú, sú rôzne. Jedni klamú preto, aby sa ukázali v lepšom svetle, iní zasa preto, aby podvádzali. Lži môžu zraňovať, ale môžu vám aj zachrániť kožu. No bez ohľadu na dôvod ľudia väčšinou svoje klamstvá neskôr oľutujú.

A presne to sa stalo Gotarovi. Lož mu otravovala myseľ. Nerozhodne prešľapoval pred kaviarňou, v ktorej sa dá vrátiť do minulosti, a popod nos si mrmlal, že to predsa neurobil naschvál.

Kaviareň sa nachádza v centre Tokia, len niekoľko minút chôdze od stanice metra Džimbočo. V úzkej bočnej uličke medzi radom kancelárskych budov nad jej vchodom visí malý vývesný štít s nápisom Funiculi funicula. Kaviareň je v suteréne, takže bez vývesného štítu by ľudia prešli okolo bez toho, aby si ju všimli.

Gotaro zišiel po schodoch a zastavil sa pred dverami s vyrezávanými ornamentmi. Niečo si sám pre seba zamrmlal, pokrútil hlavou, otočil sa a chcel odísť, ale v polovici schodov sa so zamysleným výrazom na tvári zastavil. Chvíľu chodil hore-dolu po schodoch.

„Nebolo by rozumnejšie premýšľať o tom vnútri?“ začul za sebou hlas. Vyľakane sa otočil a zazrel drobnú ženu v bielej blúzke, čiernej veste a someliérskej zástere. Hneď mu bolo jasné, že pracuje v kaviarni.

„No… viete…“

Kým Gotaro hľadal odpoveď, žena popri ňom prekĺzla a rýchlo zbehla dolu schodmi.

Cililing

Keď žena vošla do kaviarne, zvuk zvonca nad dverami sa ešte chvíľu ozýval. Hoci naňho žena nijako zvlášť nenaliehala, Gotaro opäť zišiel dolu schodmi. Mal pocit, akoby ním prešiel závan pokoja a zrazu mu odľahlo na srdci.

Nemal odvahu vojsť dovnútra, pretože si nebol istý, či je to naozaj kaviareň, v ktorej sa dá vrátiť do minulosti. Prišiel sem preto, lebo uveril fáme, o ktorej sa dopočul od starého priateľa, ale ak by sa ukázalo, že je to len výmyslel, bol by za hlupáka.

No aj keby sa ukázalo, že táto informácia je pravdivá, pri návrate do minulosti vraj treba dodržiavať zopár nepríjemných pravidiel. Jedno z nich hovorí, že nech by sa človek akokoľvek usiloval, pri návrate do minulosti nemôže urobiť nič, čím by zmenil prítomnosť.

Keď Gotaro prvýkrát počul o tom pravidle, pomyslel si, či sa vôbec nájde niekto, kto by sa za týchto podmienok chcel vrátiť do minulosti. A teraz sám stál pred vchodom do kaviarne a napriek tomu pravidlu sa chcel vrátiť do minulosti.

Čítala tá žena jeho myšlienky? V tej situácii by bolo asi vhodnejšie povedať napríklad: Chcete navštíviť našu kaviareň? Cíťte sa v nej vítaný.

Lenže namiesto toho povedala: „Nebolo by rozumnejšie premýšľať o tom vnútri?“

Znamená to, že áno, môže sa vrátiť do minulosti, ale o tom, či to skutočne urobí, alebo nie, by sa mal rozhodnúť až vnútri? Vŕtalo mu v hlave i to, ako môže tá žena vedieť, že prišiel do kaviarne, aby sa vrátil do minulosti. No zároveň cítil aj záblesk nádeje. Ženina nenútená poznámka mu pomohla rozhodnúť sa. Vystrel ruku, stlačil kľučku a otvoril dvere do kaviarne.

Cililing

Gotaro vstúpil do kaviarne, v ktorej sa vraj dá vrátiť do minulosti.

Gotaro Čiba mal päťdesiatjeden rokov. Bol urastený, možno vďaka tomu, že na strednej škole a aj na univerzite bol členom ragbyového klubu. Ešte aj dnes nosil oblečenie veľkosti XL.

Žil so svojou dcérou Harukou, ktorá bude mať čoskoro dvadsaťtri rokov. Vychovával ju sám. Haruka vyrastala s vedomím, že jej matka zomrela, keď bola ešte malá. Gotaro mal v meste Hačiódži, ktoré patrí do metropolitnej oblasti Veľkého Tokia, malú reštauráciu Kamija. Podával v nej ryžu, polievky a prílohy, a Haruka mu v nej pomáhala.

Keď Gotaro vošiel dnu cez dvojmetrové drevené dvere, ešte musel prejsť cez malú chodbu. Oproti vchodovým dverám bola toaleta a uprostred steny vpravo zbadal vchod do kaviarne. Keď vošiel do miestnosti, uvidel ženu sediacu pri barovom pulte.

„Kazu… máš tu zákazníka,“ zavolala žena smerom k zadnej miestnosti.

Vedľa ženy sedel chlapec vo veku žiaka základnej školy a pri najvzdialenejšom stole žena v bielych šatách s krátkymi rukávmi. Mala bledú pokožku a ticho čítala knihu, nevšímajúc si svet okolo seba.

„Čašníčka sa práve vrátila z nákupu. Pokojne si sadnite. Hneď bude pri vás,“ prehovorila k nemu žena pri barovom pulte nenúteným tónom, akoby boli starí známi. Očividne bola v kaviarni stálou zákazníčkou. Gotaro sa jej namiesto odpovede len kývnutím hlavy poďakoval. Mal pocit, akoby mu žena pohľadom naznačovala, že sa jej môže spýtať na čokoľvek o tejto kaviarni. Gotaro sa však rozhodol predstierať, že si to nevšimol, a sadol si k stolu pri vchode. Rozhliadol sa okolo seba. Na stene viseli obrovské starožitné hodiny, ktoré siahali od podlahy až ku stropu. V mieste, kde sa na strope pretínali dva drevené trámy, sa ticho otáčali lopatky ventilátora. Steny s hlinenou omietkou mali jemný odtieň praženej sójovej múky a ich povrch bol posiaty matnými škvrnami, ktoré sa tu v priebehu času vytvorili. Toto miesto vyzeralo veľmi staré. Kaviareň bola v suteréne, preto v nej neboli žiadne okná. Tlmené svetlo z lámp s tienidlami visiacich zo stropu dodávalo interiéru sépiový nádych.

„Dobrý deň, vitajte.“ Zo zadnej miestnosti vyšla žena, ktorú stretol na schodoch, a položila pred neho pohár vody.

Volala sa Kazu Tokita. Polodlhé vlasy mala vzadu stiahnuté a bola oblečená v bielej košeli s čiernym motýlikom, v čiernej veste a someliérskej zástere. V kaviarni Funiculi funicula pracovala ako čašníčka. Mala peknú tvár s mandľovými očami, ale bez výraznejších čŕt. Keď ste sa na ňu pozreli a vzápätí zavreli oči, nedokázali ste si ju vybaviť. Inými slovami, bola to taká sivá myška. Tento rok bude mať dvadsaťdeväť.

„Ehm… takže… toto je miesto, kde… ehm…“ Gotaro bol celkom stratený. Netušil, ako má nadhodiť tému návratu do minulosti. Kazu sa naňho pozrela pokojným pohľadom, otočila sa smerom do kuchyne a spýtala sa: „Do ktorého času v minulosti sa chcete vrátiť?“

Z kuchyne sa ozvalo bublanie kávy.

Tá žena naozaj dokáže čítať myšlienky, pomyslel si.

Miestnosťou sa začala šíriť vôňa kávy a vyvolala v ňom spomienky na ten deň.

Gotaro sa so Šuičim Kamijom stretol prvýkrát po siedmich rokoch práve pred touto kaviarňou. Na univerzite spolu hrávali za ten istý ragbyový tím.

V tom čase bol Gotaro bezdomovec. Prišiel o celý majetok a aj o strechu nad hlavou, keď firma jeho priateľa, v ktorej bol spoluručiteľom, skrachovala a musel zaplatiť jej dlhy. Mal na sebe špinavé oblečenie a zapáchal. Napriek tomu Šuiči nad jeho zovňajškom neprejavil žiadne znechutenie a z ich stretnutia mal úprimnú radosť. Šuiči ho pozval do kaviarne a keď si vypočul jeho príbeh, navrhol mu: „Poď pracovať ku mne.“

Po promócii Šuičiho prijali vďaka jeho talentu do ragbyového tímu v istej firemnej lige v Osake, ale ani nie po roku utrpel zranenie a športovej kariéry sa musel vzdať. Začal pracovať v podniku, ktorý prevádzkoval sieť reštaurácií. Šuiči ako večný optimista videl svoj neúspech ako príležitosť a pracoval dva- alebo trikrát usilovnejšie než ostatní. Čoskoro sa stal oblastným manažérom siedmich prevádzok. Ale keď sa oženil, rozhodol sa osamostatniť a s manželkou si otvorili malú japonskú reštauráciu. Gotarovi povedal, že sa im darí dobre a že by sa im zišiel ďalší zamestnanec.

„Ak prijmeš moju ponuku, veľmi mi pomôžeš.“

Gotaro, ktorý bol zo života v chudobe na dne a už stratil všetku nádej, so slzami v očiach prikývol.

„Dobre teda. Idem do toho.“

Šuiči od radosti vyskočil zo stoličky a žiarivo sa naňho usmial.

„Počkaj, keď uvidíš moju dcéru!“

Gotaro bol stále slobodný a trochu ho prekvapilo, že Šuiči už má dieťa.

„Dcéru?“ spýtal sa začudovane.

„Áno! Práve sa narodila. A je… jednoducho úžasná!“

Šuičiho Gotarova kladná odpoveď očividne potešila. Zhrabol účet a vykročil k pokladnici.

„Zaplatím.“

Za pokladnicou stál mladík vo veku študenta strednej školy s odmeraným pohľadom v úzkych mandľových očiach. Meral takmer dva metre.

„Stošesťdesiatsedem jenov.“

„Nech sa páči.“

Ako bývalí ragbisti mali Gotaro a Šuiči urastenejšie postavy než väčšina mužov, ale pri pohľade na mladého muža za pokladnicou sa na seba pozreli a pobavene sa usmiali, asi preto, že obaja mysleli na to isté: tento chlapík je ako stvorený na ragby.

„Nech sa páči, váš výdavok.“

Šuiči si od mladíka vzal drobné a zamieril k východu.

Predtým, ako Gotaro skončil na ulici, zdedil otcovu firmu s ročným ziskom vyše sto miliónov jenov a žil v blahobyte. Gotaro bol úprimný a láskavý muž, ale peniaze človeka zmenia. Keďže sa mu dobre darilo, začal neúmerne utrácať. Boli obdobia, keď si myslel, že keď má človek peniaze, môže si dovoliť všetko, na čo si len zmyslí. No spoločnosť jeho priateľa, v ktorej bol spoluručiteľom, skrachovala a keďže musel zaplatiť obrovské dlhy, jeho firmu postihol ten istý osud. Keď mu nakoniec došli peniaze, všetci okolo neho sa mu otočili chrbtom. Opustili ho dokonca aj tí, o ktorých bol presvedčený, že sú jeho priatelia, a jeden mu dokonca povedal priamo do očí, že bez peňazí preňho nemá žiadnu cenu.

No Šuiči bol iný. Gotara, ktorý prišiel o všetko, považoval za dôležitého. Ľudí, ktorí dokážu nezištne pomôcť človeku v núdzi, je ako šafranu. Šuiči Kamija bol jeden z nich. Keď Gotaro sledoval, ako odchádza, pevne sa rozhodol, že sa mu za jeho láskavosť odvďačí. Potom vykročil za ním.

Cililing

„Stalo sa to pred dvadsiatimi dvoma rokmi.“

Gotaro Čiba siahol po pohári vody pred sebou. Ovlažil si vyschnuté hrdlo a vzdychol si. Na päťdesiatjeden rokov vyzeral mlado, ale už sa mu sem-tam začali objavovať šediny.

„A tak som začal pracovať pre Šuičiho. Robil som všetko pre to, aby som sa čo najrýchlejšie zaučil. Lenže po roku mali Šuiči a jeho žena autonehodu a…“

Hoci odvtedy už uplynulo vyše dvadsať rokov, ten šok v ňom pretrvával dodnes. Oči mu zvlhli a slová mu uviazli v hrdle.

Sŕŕŕŕk. Chlapec, ktorý sedel pri barovom pulte, začal do seba cez slamku sŕkať posledné kvapky pomarančového džúsu.

„A čo sa stalo potom?“ spýtala sa Kazu vecným tónom a pokračovala v práci. Vždy sa správala rovnako, bez ohľadu na vážnosť témy rozhovoru. Bol to jej typický postoj – asi preto, aby si od ľudí udržala určitý odstup.

„Šuičiho dcéra prežila a ja som sa rozhodol, že ju vychovám,“ odpovedal Gotaro so sklopeným zrakom, akoby hovoril sám pre seba. Potom sa pomaly postavil.

„Veľmi vás prosím, vráťte ma do toho dňa pred dvadsiatimi dvoma rokmi.“ Hlboko sa uklonil a sklonil hlavu.

Kaviareň Funiculi funicula sa stala známa asi pred desiatimi rokmi vďaka miestnej legende, podľa ktorej sa v nej dá vrátiť sa do minulosti. Väčšina miestnych legiend je len výmysel, ale o tejto kaviarni sa tvrdilo, že je v nej skutočne možné cestovať v čase. Ešte dnes po meste kolujú príbehy o tom, ako sa istá žena vrátila do minulosti, aby sa stretla so svojím priateľom, s ktorým sa predtým rozišla, o žene, ktorá sa stretla so svojou mladšou sestrou, ktorá zomrela pri autonehode, alebo o žene, ktorá sa v minulosti stretla so svojím manželom, predtým ako stratil pamäť.

Lenže ak sa chcete vrátiť do minulosti, musíte dodržať niekoľko veľmi nepríjemných pravidiel.

Prvé pravidlo – pri návrate do minulosti je možné stretnúť sa iba s ľuďmi, ktorí kaviareň už predtým navštívili. Ak osoba, s ktorou sa chcete stretnúť, nikdy v kaviarni nebola, môžete sa vrátiť do minulosti, ale nemôžete sa s ňou stretnúť. Inými slovami, ak by aj do kaviarne prišli ľudia z celého Japonska, väčšina z nich by sem merala cestu nadarmo.

Druhé pravidlo – akokoľvek by sa človek usiloval, prítomnosť zmeniť nemôže. Mnoho ľudí, ktorí sa dozvedia o možnosti návratu do minulosti, a preto navštívia kaviareň, zasa sklamane odíde, keď sa dopočujú o tomto pravidle. Ľudia sa väčšinou chcú vrátiť do minulosti práve preto, aby napravili svoje minulé skutky. Len málokto sa túži vrátiť do minulosti, keď si uvedomí, že realitu zmeniť nemôže.

Tretie pravidlo – aby sa človek mohol vrátiť do minulosti, musí sedieť na stoličke, na ktorej už sedí iný hosť. Aby ste si na tú stoličku mohli sadnúť, musíte čakať, kým ten hosť vstane a odíde na toaletu. A ten hosť chodí na toaletu len raz za deň, ale nikto netuší, kedy presne.

Štvrté pravidlo – keď sa človek vráti do minulosti, nesmie sa pohnúť zo stoličky, na ktorej sedí. Ak by sa postavil, násilne by sa vrátil do prítomnosti. To znamená, že kým ste v minulosti, nemôžete odísť z kaviarne.

Piate pravidlo – čas v minulosti je obmedzený. Začne plynúť v okamihu, keď sa káva naleje do šálky, a skončí sa v okamihu, keď káva vychladne. Okrem toho, tú kávu nemôže do šálky naliať hocikto. Jedinou osobou, ktorá v súčasnosti môže nalievať kávu, čo vás prenesie do minulosti, je Kazu Tokita.

Napriek týmto nepríjemným pravidlám sa nájdu ľudia, ktorí prídu do kaviarne preto, aby sa vrátili do minulosti.

Gotaro bol jedným z nich.

„Prečo sa vlastne chcete vrátiť do minulosti?“ spýtala sa ho žena, ktorá mu povedala, aby si sadol, keď vošiel do kaviarne. Volala sa Kjoko Kidžima, bola manželkou a matkou na plný úväzok a jednou zo stálych zákazníčok kaviarne. Dnes sa v kaviarni zastavila len náhodou a asi prvýkrát stretla niekoho, kto sa chcel vrátiť do minulosti, pretože si Gotara zvedavo obzerala.

„Prepáčte, ale môžem sa vás spýtať, koľko máte rokov?“

„Päťdesiatjeden,“ odvetil Gotaro. Jej otázku pochopil ako výčitku, akoby mu chcela naznačiť, že je už dosť starý na to, aby uveril takej hlúposti, že sa dá vrátiť do minulosti. Prihrbil sa, zvesil hlavu a uprene sa zahľadel na svoje ruky zložené v lone.

„Nehnevajte sa, ale nemyslíte si, že to bude trochu strašidelné? Keď sa chudák Šuiči, či ako sa volá, ocitne celkom nepripravený zoči-voči vašej o dvadsaťdva rokov staršej verzii?“

Keď Gotaro nezdvihol hlavu, Kjoko hľadala podporu u Kazu, ktorá stála za pultom.

„Čo poviete? Podľa vás to nebude divné?“

„Možno,“ odpovedala Kazu tónom, ktorý naznačoval, že s Kjoko celkom nesúhlasí.

„Mami, vychladne ti káva,“ zamrmlal chlapec. Keďže mal už pohár pomarančového džúsu prázdny, začal sa vrtieť. Volal sa Josuké Kidžima a bol to syn Kjoko. Na jar pôjde do štvrtej triedy. Mal polodlhé vlasy, opálenú tvár a na sebe dres s nápisom MEITOKU FC s číslom 9 na chrbte. Bol to malý futbalista.

Josuké ukázal na kávu v papierovom pohári, ktorú mala Kjoko položenú vedľa seba na pulte, aby si ju mohla vziať so sebou.

„Ach, to nič. Stará mama nemá rada horúce nápoje.“ Naklonila sa k jeho uchu a zašepkala: „Ešte chvíľu vydrž, dobre?“ Pozrela sa na Gotara, očakávajúc nejakú odpoveď.

Gotaro zdvihol hlavu. „Asi máte pravdu. Myslím, že ho to trochu vystraší,“ pripustil.

„Však,“ Kjoko prikývla, akoby vedela, o čom hovorí.

Kazu počúvala ich rozhovor a pritom podala Josukému nový pohár pomarančového džúsu. Josuké sa jej rýchlym úklonom hlavy poďakoval.

„Ak je naozaj pravda, že sa môžem vrátiť späť v čase, chcem Šuičimu niečo povedať.“

Otázku mu položila Kjoko, ale keď odpovedal, hľadel na Kazu. Jeho slová však na jej výraz nemali nijaký vplyv. Pôsobila rovnako ľahostajne ako zvyčajne. Vyšla spoza pultu a postavila sa pred neho. Občas prídu do kaviarne hostia, ktorí sa, podobne ako Gotaro, dopočuli o možnosti cestovať v čase, a Kazu sa ku všetkým správa rovnako.

„Poznáte pravidlá?“ spýtala sa stručne. Medzi hosťami boli aj takí, ktorí o pravidlách nemali ani tušenia.

„Viac-menej…“ odpovedal váhavo.

„Viac-menej?“ zvolala Kjoko. Zo všetkých hostí v kaviarni bola jediná, koho to rozrušilo. Kazu sa na ňu bez slova pozrela a potom pohľad opäť upriamila na Gotara, žiadajúc odpoveď.

Gotaro ospravedlňujúco pokrčil plecami. „Sadnete si na stoličku, niekto vám naleje kávu a potom sa vrátite sa do minulosti… To je všetko, čo som počul,“ odpovedal váhavo. Od nervozity mu očividne vyschlo v hrdle, pretože sa načiahol za pohárom vody, ktorý mal pre sebou.

„To je trochu zjednodušené… Od koho ste to počuli?“ vyzvedala Kjoko.

„Od Šuičiho.“

„Čože? To vám povedal Šuiči? Pred dvadsiatimi dvoma rokmi?“

„Áno, keď sme prvýkrát navštívili túto kaviareň. Asi počul o tej legende.“

„Aha.“

„Keď sa pred ním zrazu objavím starší, možno ho trochu vystraším, ale nemyslím si, že to bude problém.“ Gotaro opäť adresoval odpoveď Kazu.

„Čo myslíš, Kazu?“ spýtala sa Kjoko tónom, akoby ony dve mali právo rozhodovať, kto sa môže vrátiť do minulosti a kto nie. No Kazu na jej otázku neodpovedala. Namiesto toho prehovorila chladným, prísnym tónom: „Viete o tom, že nech urobíte v minulosti čokoľvek, prítomnosť tým nezmeníte?“ Chcela mu tým povedať, že nemôže zabrániť tomu, aby jeho priateľ zomrel.

Do kaviarne už prišlo množstvo ľudí, ktorí sa chceli vrátiť do minulosti, aby niekoho zachránili pred smrťou. A Kazu im zakaždým vysvetlila toto pravidlo. Nie preto, že by nechápala smútok zo straty niekoho blízkeho, ale preto, že toto pravidlo platilo pre každého, bez ohľadu na jeho dôvody.

Gotara jej slová vôbec nevyviedli z miery. „Áno, viem o tom,“ odpovedal vyrovnaným, tichým hlasom.

Cililing

Nad vchodovými dverami zazvonil zvonec a do kaviarne vošlo dievča. Keď ho Kazu zbadala, namiesto zvyčajného „dobrý deň, vitajte“ povedala: „Ach, konečne si doma.“

Bola to Miki Tokita, dcéra majiteľa kaviarne Nagareho Tokitu. Na chrbte hrdo niesla červený školský ruksak.

„Pokemonka je už tu, miláčikovia,“ oznámila hlučným hlasom, ktorý sa rozliehal po celej kaviarni.

„Ahoj, Miki. Odkiaľ máš ten parádny ruksak?“ spýtala sa Kjoko.

Miki sa široko usmiala. „Darček od Kazu.“

„Fíha! Vyzerá úžasne,“ povedala Kjoko a otočila sa ku Kazu. „Ale slávnostný začiatok školského roka je až zajtra, nie?“ spýtala sa šeptom. Pohľad na Miki, ktorá od samého šťastia, že má nový ruksak, nemohla vydržať do zajtra a musela sa ísť s ním poprechádzať po okolí, jej vyčaril úsmev na tvári.

„Áno, zajtra,“ odpovedala Kazu a tiež zdvihla kútiky úst do mierneho úsmevu.

„Ako sa má pani Kinujo? Je v poriadku?“ spýtala sa Miki a jej hlas sa opäť rozliehal po celej kaviarni.

„Má sa výborne. Aj dnes sme jej sem prišli po kávu a tie vynikajúce sendviče, ktoré robí tvoj ocko,“ povedala Kjoko a zdvihla papierové vrecko, ktoré mala položené pred sebou. Josuké sedel na vedľajšej stoličke otočený chrbtom k Miki a pomaly sŕkal druhý pohár pomarančového džúsu.

„A nelezú jej už hore krkom? Veď jej ich nosíte každý deň.“

„Pani Kinujo miluje kávu a sendviče tvojho ocka.“

„No neviem. Podľa mňa nie sú ockove sendviče až taká mňamka,“ poznamenala Miki rovnako hlasno ako predtým, takže ju zrejme bolo počuť aj v kuchyni, pretože vo dverách sa objavil vysoký muž.

„To predsa nejde!“

Cililing