Posledná šanca

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Andy Weir

Posledná šanca – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Pre Johna, Paula, Georgea a Ringa

1. KAPITOLA

„Koľko je dva plus dva?“

Na tej otázke ma niečo irituje. Som unavený. Zaspávam.

Po niekoľkých minútach ju počujem znova.

„Koľko je dva plus dva?“

V jemnom ženskom hlase nie je ani štipka emócií. Vyslovuje to presne rovnako ako minule. Je to počítač. Otravuje ma stroj. Som ešte podráždenejší ako predtým.

„Dajóoój,“ vravím. Prekvapuje ma to. Chcel som povedať: Daj pokoj, čo je za daných okolností celkom logické, ale nejako sa mi to nepodarilo.

„Nesprávna odpoveď,“ oznamuje mi počítač. „Koľko je dva plus dva?“

Čas na experiment. Skúsim ho len tak pozdraviť.

„Aóój?“ nadhodím.

„Nesprávna odpoveď. Koľko je dva plus dva?“

Čo sa to deje? Rád by som to zistil, ale nemám veľmi ako. Okrem počítača nič nepočujem. Dokonca ani nič necítim. Nie, to nie je pravda. Niečo cítim. Niečo mäkké, na čom ležím. Posteľ.

Asi mám zavreté oči. To by nebolo vôbec zlé. Stačí ich otvoriť. Skúšam to, ale nedarí sa mi.

Prečo neviem otvoriť oči?

Otvoriť!

A teraz… Otvoriť!

Otvorte sa, dofrasa!

Ach! Zachveli sa mi viečka. Cítim to.

OTVORIŤ!

Viečka sa mi ospalo dvíhajú a v očiach ma páli ostré svetlo.

„Grrr!“ vrčím. Oči nechám silou vôle otvorené. Všetko je biele s odtieňmi bolesti.

„Registrujem pohyb očí,“ vraví môj mučiteľ. „Koľko je dva plus dva?“

Bieloba sa oslabuje. Zvykám si na svetlo. Pomaly rozoznávam tvary. Tak sa pozrime… Vidím si ruky? Nie.

Nohy? Ani tie.

Ale viem predsa hýbať perami, niečo som hovoril. Niežeby to dávalo zmysel, ale dačo som zo seba dostal.

„Šššššri.“

„Nesprávna odpoveď. Koľko je dva plus dva?“

Tvary začínajú dávať zmysel. Ležím v posteli. Je akási… oválna.

Žiaria na mňa LED-ky. Kamery na strope sledujú každý môj pohyb. Aj keď je to divné, oveľa viac ma trápia robotické ramená.

Tvoria ich dve armatúry z brúsenej ocele zavesené na strope. Miesto dlaní a prstov majú zostavu znepokojivo penetračných nástrojov. Nemôžem povedať, že by sa mi to páčilo.

„Ššššštrrrrri,“ chrčím. Vystačí to?

„Nesprávna odpoveď. Koľko je dva plus dva?“

Dofrasa! Zbieram všetky sily, čo v sebe dokážem nájsť. Okrem toho ma trocha zmáha panika. Dobre. Tá sa ešte možno zíde.

„Šššštyrrri,“ súkam zo seba s námahou.

„Správna odpoveď.“

Chvalabohu! Tak už viem hovoriť. Svojím spôsobom.

Uľavene si vydýchnem. Tak moment! Veď už ovládam aj svoj dych! Celkom vedome a úmyselne sa nadychujem. Mám sucho v ústach aj krku, no je to moje sucho. Mám to pod kontrolou.

Na tvári mám kyslíkovú masku. Je pevne prichytená k hlave a hadica z nej vedie kamsi dozadu.

Dokážem vstať?

Nie, ale dokážem trocha pohnúť hlavou. Viem si pozrieť na telo. Som nahý a pripojený na toľko hadičiek, že sa ich ani nesnažím zrátať. Po jednej v každom ramene, jedna v mojej „mužskej pýche“ a dve mi miznú v stehnách. Tipujem, že jedna bude aj tam, kde slnko nesvieti.

Toto nie je dobré.

Okrem toho zo mňa vedie množstvo elektród. Majú prísavky so snímačmi ako pri EKG, no sú po celom tele. Aspoňže ich nechali na koži a nezapichli dovnútra ako to ostatné.

„Kd…“ Miesto poriadnych slov len chrčím. Tak ešte raz. „Kde… to… som?“

„Koľko je tretia odmocnina z osem?“ odpovedá počítač otázkou.

Nadýchnem sa a pomaly vyslovujem: „Dvakrát e na dva-i-pí.“

„Nesprávna odpoveď. Koľko je tretia odmocnina z osem?“

V skutočnosti vôbec nie je nesprávna. Len som chcel vedieť, aký je ten počítač bystrý. Výsledok? Nie veľmi.

„Dva,“ poviem.

„Správna odpoveď.“

Čakám ďalšie otázky, počítač však asi uspokojili tie predošlé.

Som unavený. Zaspávam.

Budím sa. Ako dlho som bol mimo? Asi nie krátko, lebo som odpočinutý. Aj oči otváram bez námahy. To je pokrok.

Skúšam hýbať prstami. Mrvia sa presne tak, ako som im prikázal. Fajn. Niekam sa dostávame.

„Registrujem pohyb rúk,“ oznamuje mi počítač. „Nehýbte sa.“

„Čo? Prečo…“

Prechádzajú po mne robotické ruky. Sú šialene rýchle. Kým si uvedomím, čo robia, odstránia mi z tela väčšinu hadičiek. Nič som necítil. Asi mám trocha umŕtvenú kožu.

Už ostávajú len tri: infúzia v jednom ramene, vývod zo zadku a katéter. Práve tých som sa chcel zbaviť ako prvých, ale dobre.

Dvíham pravú ruku a nechám ju zase spadnúť. Potom to isté s ľavou. Sú ťažké až hrôza. Niekoľkokrát to opakujem. Ruky mám celkom silné. Nedáva to zmysel. Musel som utrpieť niečo vážne a ležať tu dosť dlho. Prečo by ma inak pripájali na všetky tieto prístroje? Nemal by som mať atrofované svaly?

A nemali by tu byť lekári? Alebo aspoň nejaké nemocničné zvuky? A čo tá posteľ? Nie je hranatá, ale oválna, a zdá sa mi, že nestojí na nohách, ale je pripevnená k stene.

„Vyber…“ Nedopoviem to. Stále som unavený. „Vyber mi tie vývody…“

Počítač nereaguje.

Znova párkrát dvíham ruky. Pomrvím prstami na nohách. Môj stav sa rozhodne zlepšuje.

Naťahujem špičky dopredu, potom doboku. Ide to. Ohýbam nohy v kolenách. Aj tie sú v pohode. Nevyzerajú ako kulturistove, ale určite sú prisilné na niekoho, kto má byť na pokraji smrti. Na druhej strane netuším, aké by vlastne mali byť.

Zapriem sa dlaňami do postele a tlačím. Dvíham trup. Ja vstávam! Stojí ma to všetky sily, ale nevzdávam sa. Posteľ pritom trocha vibruje. Rozhodne to nie je normálne nemocničné lôžko. Keď už mám hlavu dosť vysoko, vidím, že čelo aj koniec postele sú napevno prichytené k stene. Je to vlastne visuté lôžko, čo sa nehojdá. Čudné.

Onedlho si už sedím na vývode zo zadku. Nie je to najpohodlnejšie, ale kedy už len môže byť trubica v konečníku pohodlná?

Aspoň sa môžem oveľa lepšie poobzerať. Táto miestnosť nevyzerá ako bežná nemocničná izba. Steny má z akéhosi plastu a má kruhový pôdorys. LED-ky na strope žiaria studeným bielym svetlom.

Na oblej stene sú pripevnené ešte ďalšie dve lôžka, každé s vlastným pacientom. Sme rozmiestnení do trojuholníka okolo ramien svojho mučiteľa, čo v strede trčia zo stropu. Dvoch spolupacientov poriadne nevidím – obaja sú zaborení do matraca, ako som bol pred chvíľou ja.

Nikde nevidím dvere. Je tu len rebrík, čo vedie k… poklopu? Rozhodne k čomusi okrúhlemu s kolesom na otváranie v strede. Áno, bude to nejaký poklop. Ako na ponorke, či čo. Možno sme všetci traja chytili nejakú nákazlivú chorobu a toto je vzduchotesná izolačka? Tu a tam vidím prieduchy a cítim, ako sa hýbe vzduch. Mohlo by to byť regulované prostredie.

Zvesím jednu nohu z postele. Trasie sa. Bleskovo sa ku mne rútia oceľové ramená. Až ma mykne, tesne predo mnou sa však zastavia. Asi sa ma chystajú zachytiť, keby som spadol.

„Registrujem plný rozsah pohybu,“ oznamuje počítač. „Uveďte svoje meno.“

„Pche! To akože fakt?“

„Nesprávna odpoveď. Druhý pokus: Uveďte svoje meno.“

Otvorím ústa, chystám sa odpovedať.

„No…“

„Nesprávna odpoveď. Tretí pokus: Uveďte svoje meno.“

„Hm…“

„Nesprávna odpoveď.“

Zaplavuje ma vlna únavy. Svojím spôsobom je to príjemné. Počítač mi musel intravenózne podať sedatíva.

„Počkááááj,“ mrmlem.

Oceľové ramená ma nežne ukladajú do postele.

Znova precitám. Jednu z robotických rúk mám rovno pred očami. Čo so mnou robí?

Až ma strasie – skôr od šoku ako od čohokoľvek iného. Rameno sa stiahne naspäť do stropu. Hmatám si po tvári, hľadám poškodené miesta. Jednu stranu mám hladkú, druhú drsnú.

„Ty si ma holil?“

„Registrujem prejavy vedomia,“ oznamuje mi počítač. „Uveďte svoje meno.“

„To stále neviem.“

„Nesprávna odpoveď. Druhý pokus: Uveďte svoje meno.“

Som beloch a hovorím po anglicky. Skúsme na to ísť štatisticky. „J… John?“

„Nesprávna odpoveď. Tretí pokus: Uveďte svoje meno.“

Vyťahujem si infúziu z ruky. „Kašlem na teba!“

„Nesprávna odpoveď.“ Už zase na mňa siahajú oceľové ramená. Zgúľam sa z postele. Je to chyba – zvyšné dve hadičky mám ešte stále pripojené.

Tá zo zadku vykĺzne bez problémov. Ani to nebolí. Z penisu mi však pri páde vytrhne stále nafúknutý katéter, a to fakt bolí. Akoby ste vymočili golfovú loptičku.

S vreskom sa zvíjam na zemi.

„Fyzická tieseň,“ vyhlasuje počítač. Jeho ramená sa na mňa snažia dočiahnuť. Leziem po podlahe mimo ich dosahu. Už som pod druhou posteľou. Nedosiahnu na mňa, no nevzdávajú to. Čakajú. Trpezlivosť im nechýba.

Zakláňam hlavu, lapám dych. Po chvíli bolesť ustúpi a ja si utieram slzy z očí.

Netuším, čo sa tu deje.

„Hej!“ kričím. „Zobuďte sa!“

„Uveďte svoje meno,“ prikazuje mi.

„Myslím tých ľudí! Hej, vy dvaja, zobuďte sa už konečne!“

„Nesprávna odpoveď,“ konštatuje počítač.

V rozkroku ma bolí, až sa z toho musím smiať. Je to absurdné. Navyše sa vo mne ozývajú endorfíny, takže sa mi miestnosť točí pred očami. Pozerám sa na katéter pri lôžku a neveriacky krútim hlavou. To monštrum mi prešlo močovou trubicou. No teda!

Pritom však aj niečo poškodilo. Na zemi vidím krv. Je to len tenká červená čiara…

Odpil som si z kávy, dojedol hrianku a kývol na čašníčku, že chcem platiť. Mohol by som ušetriť a jesť doma miesto toho, že chodím každý deň do bistra. Asi by to bol celkom dobrý nápad, keď zvážim, aký mám malý plat. Hrozne nerád však varím a milujem vajcia na slanine.

Čašníčka prikývla a prešla k pokladnici, že mi to nablokuje. Zároveň však prišli ďalší zákazníci, ktorých bolo treba usadiť.

Pozrel som sa na hodinky. Bolo krátko po siedmej ráno, nemal som sa kam ponáhľať. Do roboty som zvykol chodiť na sedem dvadsať, aby som sa mohol v pokoji pripraviť, no začínal som až o ôsmej.

Vytiahol som mobil a prezrel si e-maily.

Pre: Astronomické kuriozity astrocuious@scilists.org

Od: (Irina Petrovová, PhD.) ipetrova@gaoran.ru

Predmet: Tenká červená čiara

Zamračil som sa na displej. Myslel som, že z tej skupiny som už dávno odhlásený. Veľa sa v nej nedialo, no pokiaľ si dobre spomínam, ak sa predsa len niečo objavilo, zvyklo to byť celkom zaujímavé. Partia astronómov, astrofyzikov a ďalších odborníkov s úzkou špecializáciou tam debatovala o všetkom, čo im pripadalo zvláštne.

Obzrel som sa za čašníčkou. Noví zákazníci sa pýtali na čosi z jedálneho lístka. Asi, či v Sallinom bufete podávajú bezlepkovú vegánsku trávu alebo také čosi. Dobráci zo San Francisca vedia človeka občas potrápiť.

Aj tak som nemal čo robiť, tak som ten e-mail otvoril.

Zdravíčko, profesionáli! Som doktorka Irina Petrovová a pracujem v Pulkovskom observatóriu v Sankt Peterburgu.

Obraciam sa na Vás s prosbou o pomoc.

Už dva roky pracujem na teórii, ktorá sa týka infračerveného vyžarovania hmlovín. V rámci toho robím detailné pozorovania v niektorých špecifických pásmach IR. Narazila som pritom na niečo divné – nie v hmlovine, ale priamo tu, v našej slnečnej sústave.

Je to veľmi slabá, no výrazná čiara, ktorá vyžaruje IR na dĺžke 25,984 mikrónu. Zdá sa, že len na nej a bez odchýlok.

Prikladám excelovskú tabuľku s nameranými dátami. Niektoré z nich som spracovala aj do 3D modelu.

Vidieť na ňom, že tá čiara vytvára nesúmerný oblúk, ktorý sa ťahá 37 miliónov kilometrov od severného pólu Slnka. V tomto bode sa prudko stáča od Slnka k Venuši. Za vrcholom sa rozširuje do lievika a pri Venuši je už široká ako celá planéta.

Jej infračervené vyžarovanie je veľmi slabé. Odhalila som ho len vďaka tomu, že som používala extrémne citlivé detekčné techniky na hľadanie IR žiarenia v hmlovinách.

Pre istotu som sa spojila s observatóriom Atacama v Čile. Podľa mňa je najlepšie na svete, čo sa týka pásma IR, a obsluha mi niečo dlhovala, tak sa na to pozrela. Moje pozorovania sa potvrdili.

Je veľa dôvodov, prečo sa dá v kozme nájsť IR žiarenie. Môžu ho spôsobovať vesmírny prach alebo iné čiastočky, od ktorých sa odráža slnečné svetlo, alebo nejaká molekulárna zlúčenina, ktorá pohlcuje energiu a vydáva ju v podobe IR. Tým by sa vysvetľovalo, prečo má stále rovnakú vlnovú dĺžku.

Najviac ma zaujal tvar toho oblúka. Môj prvý odhad bol, že ide o čiastočky, ktoré sa pohybujú pozdĺž magnetických siločiar, no Venuša nemá prakticky žiadne magnetické pole. Chýba jej magnetosféra aj ionosféra. Aká sila by prinútila častice odbočiť rovno k nej? A prečo by pritom žiarili?

Vítam všetky návrhy a teórie.

To malo byť akože čo?

Vybavilo sa mi to všetko naraz. Jednoducho sa mi to bez varovania objavilo v hlave.

O mne to veľa nevypovedalo. Žijem v San Franciscu, to si už pamätám. Mám rád dobré raňajky. Okrem toho som sa kedysi zaoberal astronómiou, ale teraz už nie?

Lenže môj mozog sa z nejakého dôvodu rozhodol, že by som si mal spomenúť práve na tento e-mail. Nie na banality, ako je vlastné meno.

Podvedomie sa mi snaží niečo povedať. Pohľad na krvavú mláčku mi musel pripomenúť „tenkú červenú čiaru“ z toho e-mailu. Ale čo to má spoločné so mnou?

Leziem spod postele, opieram sa chrbtom o stenu. Robotické ramená sa za mnou naťahujú, stále som však mimo ich dosahu.

Je čas pozrieť sa na ostatných pacientov. Neviem, kto som a prečo som práve tu, no aspoň nie som sám a ostatní sú… mŕtvi.

Áno. Jednoznačne mŕtvi. Bližšie pri mne leží žena, aspoň teda myslím. Ak nič iné, má dlhé vlasy. Inak však vyzerá ako múmia – zoschnutá koža na kostiach. Nepáchne. Nič v nej nehnije. Musela zomrieť už dávno.

Na druhej posteli je muž. Myslím, že je mŕtvy ešte dlhšie. Kožu má nielen úplne zoschnutú, ale už sa mu aj rozpadá.

Okej. Som tu s dvomi mŕtvolami. Mal by som byť zhnusený a vydesený, no nie som. Sú tak dlho po smrti, že už ani nevyzerajú ako ľudia. Napohľad pripomínajú skôr halloweenske dekorácie. Dúfam, že sme neboli priatelia – a ak áno, že si na to nespomeniem.

Mŕtvoly sú znepokojivé, ešte viac ma však trápi, že tu už ležia tak dlho. Veď mŕtvi sa odstraňujú aj z karantény, nie? Nech sa už stalo čokoľvek, muselo to byť poriadne zlé.

Vstávam. Ide mi to pomaly a pripravuje ma to o sily. Opieram sa o okraj postele so ženskou múmiou. Kníše sa a ja s ňou, darí sa mi však nespadnúť.

Robot sa na mňa vrhne, ale ja sa tisnem k stene.

Určite som bol v kóme. Áno. Čím viac o tom premýšľam, tým som si istejší.

Neviem, ako dlho tu už som, no ak ma sem umiestnili v rovnakom čase ako tých dvoch, nebude to krátko. Šúcham si napoly oholenú tvár. Tie ramená vyrobili na dlhodobú starostlivosť. Ďalší dôkaz, že som bol v kóme.

Čo keby som sa dostal k tomu poklopu?

Skúšam prvý krok. Po ňom ďalší. Potom klesám k zemi. Je toho na mňa priveľa. Musím si odpočinúť.

Prečo som taký slabý napriek vypracovaným svalom? A keď som bol v kóme, ako vlastne môžem mať svaly? Mal by som byť zoschnutá troska, nie svalovec z pláže.

Netuším, o čo tu ide. Čo mám robiť? Naozaj som chorý? Jasné, nie je mi najlepšie, no necítim sa choro. Nedvíha sa mi žalúdok. Nemám horúčku. Ale ak nie som chorý, prečo som bol v kóme? Žeby zranenie?

Ohmatám si hlavu. Nijaké opuchliny, jazvy ani obväzy. Aj zvyšok tela vyzerá celkom dobre. Ba nielen to. Som namakaný.

Aj by som súhlasne prikývol, ale odolám.

Skúsim to ešte raz. S námahou sa dvíham. Pripadá mi to ako vzpieranie, ale tentoraz to ide o niečo ľahšie. Som na tom čoraz lepšie – alebo aspoň dúfam.

Šuchcem sa popri stene, opieram sa o ňu chrbtom, aby som až tak nenamáhal nohy. Ramená sa za mnou v kuse naťahujú, stále však nedočiahnu.

Fučím, lapám dych. Mám pocit, akoby som práve zabehol maratón. Čo ak trpím nejakou pľúcnou chorobou? Čo ak ma izolovali pre moje vlastné dobro?

Konečne som pri rebríku. Zatackám sa a siaham na jednu z priečok. Som hrozne slabý. Ako mám vyliezť celých desať stôp?

Desať stôp.

Myslím v imperiálnych jednotkách. To niečo naznačuje. Asi som Američan. Alebo Angličan. Alebo Kanaďan. Aj tí používajú na kratšie vzdialenosti stopy a palce.

Pýtam sa sám seba: Koľko je to z L. A. do New Yorku? Automaticky odpovedám: Okolo 3 000 míľ. Kanaďan by to povedal v kilometroch. Takže som Angličan alebo Američan. Alebo Libérijčan.

Viem, že aj Libéria používa imperiálne miery, nepoznám však vlastné meno. Lezie mi to na nervy.

Zhlboka sa nadýchnem, uchopím rebrík obomi rukami a vyložím naň jednu nohu. Ťahám sa nahor. Ide to pomaly, ale zvládnem to. Okej, robím pokroky. Celé telo mám ako z olova – všetko ma stojí neskutočne veľa síl. Snažím sa vytiahnuť o stupienok vyššie, na to mi však už nezostali sily.

Padám dozadu. Toto bude bolieť.

Nebolí to. Pred dopadom ma robot chytí oceľovými ramenami, keďže som sa už zase dostal do ich dosahu. Ani na sekundu nezaváha. Nesie ma k posteli a ukladá ma na ňu ako malé decko.

A viete čo? Je to fajn. Aj tak som hrozne unavený a celkom mi prospeje poležať si. Ešte aj to, ako sa posteľ mierne kníše, ma chlácholí. Akurát mi nedá pokoja čosi na tom, ako som padal z rebríka. Prehrávam si to v hlave. Neviem, čo presne to bolo, ale niečo tam nesedí.

Hm…

Zaspávam.

„Jedlo.“

Na mojej hrudi sa ocitne tuba s pastou.

„Hm?“

„Jedlo,“ opakuje počítač.

Siaham na tubu. Je biela s čiernym nápisom DEŇ 1 – JEDLO 1.

„Čo to má byť, dofrasa?“

„Jedlo.“

Odskrutkujem uzáver a cítim čosi chutné. Okamžite sa mi zbiehajú sliny. Až teraz si uvedomujem, aký som hladný. Vytlačím trocha nechutne vyzerajúcej hmoty.

„Jedlo.“

Kto som, aby som sa vzpieral počítačovému mocipánovi s oceľovými ramenami? Opatrne olížem ten hnus.

Prekristapána, to je dobré! Božské! Geniálne! Konzistenciou to pripomína hustý výpek, nie je to však až také slané. Vytláčam si to do úst a vychutnávam hotovú explóziu chutí. Lepšie ako sex, prisahám!

Chápem, čo sa tu deje. Bol som dlho v kóme, v ktorej ma živili umelo. Keď som sa zobudil, v bruchu som nemal napichnutú žiadnu hadičku, takže to zrejme robili inou, ktorú mi zaviedli do krku. Je to menej brutálny spôsob, ako živiť človeka, ktorý nemôže jesť, no nemá tráviace problémy. Udržuje sa tým v kondícii celý tráviaci systém. Pri zobúdzaní som ju nenašiel, ale vždy je lepšie odstrániť ju, kým sa pacient preberie.

Odkiaľ to viem? Som snáď doktor?

Vytláčam si do úst ďalší hlt neforemnej hmoty. Stále chutí úžasne. Dychtivo ju hltám, takže o chvíľu už v tube nie je nič. Dvíham ju ku kamere. „Ešte!“

„Jedlo skonzumované.“

„Ale ja som stále hladný! Daj mi ešte jednu!“

„Prídel potravín na toto jedlo sa vyčerpal.“

Dáva to zmysel. Môj tráviaci systém si musí zvyknúť na polotuhú stravu. S tým sa neradno ponáhľať. Keby som zjedol všetko, na čo mám chuť, asi by som sa povracal. Počítač vie, čo robí.

„Daj mi ešte jesť!“ Kašlem na to, či vie, čo robí. Som hladný!

„Prídel potravín na toto jedlo sa vyčerpal.“

„Ale no tak!“

Napriek tomu sa cítim nepomerne lepšie ako predtým. Jedlo mi okamžite dodalo energiu a som oddýchnutý.

Zgúľam sa z postele pripravený na útek k stene, ramená však ostávajú v nečinnosti. Teraz, keď som už jedol, mám asi nárok na voľný pohyb.

Pozerám sa na svoje nahé telo. Toto skrátka nie je správne. Síce sú tu okrem mňa len dve mŕtvoly, ale aj tak.

„Dáš mi nejaké oblečenie?“

Počítač mlčí.

„Fajn. Ako chceš.“

Vezmem z postele plachtu, omotám ju okolo seba, jeden roh si prehodím cez plece, zviažem ho s druhým a mám tógu.

„Registrujem samostatné riešenie problémov,“ oznamuje mi počítač. „Uveďte svoje meno.“

„Som cisár Komatóz. Pokľakni predo mnou!“

„Nesprávna odpoveď.“

Je čas pozrieť sa, kam vedie rebrík.

Neisto kráčam cez miestnosť. Aj samo osebe je to malé víťazstvo – už nepotrebujem vratké postele ani stenu, o ktorú by som sa oprel. Stojím na vlastných nohách.

Dôjdem k rebríku, chytám sa ho. Niežeby som sa potreboval niečoho držať, to nie, ale takto je to predsa len pohodlnejšie. Poklop hore nad ním vyzerá dosť masívne. Stavím sa, že je vzduchotesný. Určite bude aj zamknutý, ale musím to aspoň skúsiť.

Postavím sa na prvú priečku. Je to náročné, no ide to. Ďalšia priečka. Okej, už sa zabehávam. Pomaly, ale isto.

Vyšplhám až k poklopu. Jednou rukou sa držím rebríka a druhou skúšam koleso na otváranie. Pohlo sa!

„Ľaľa ho!“ vravím.

Ľaľa ho? To akože takto dávam najavo prekvapenie? No dobre, však môže byť, ale nečakal som, že to bude ako z polovice 20. storočia. Čo za čudáka to som?

Po troch otočkách to hlasno cvakne. Poklop sa otvára nadol, rovno na mňa. Uhnem sa mu a on sa otvorí naplno. Sloboda!

Aspoň teda nejaká.

Za poklopom je len tma. Trocha hrozivé, ale je to predsa len pokrok.

Vytiahnem sa z rebríka na podlahu druhej miestnosti. Automaticky sa pritom zažnú svetlá. Zjavne ich má na starosti počítač.

Miestnosť má rovnaký tvar a rozmery ako tá pod ňou. Zase ďalší kruh.

Stojí tam napevno uchytený laboratórny stôl. Pri ňom sú k podlahe prichytené aj tri laboratórne stoličky. Všade naokolo vidím rôznu laboratórnu výbavu. Všetko je pripevnené k stolom a policiam uchyteným o podlahu. Vyzerá to, akoby túto miestnosť chystali na silné zemetrasenie.

Rebrík na stene vedie k ďalšiemu poklopu v strope.

Som v dobre vybavenom laboratóriu. Odkedy majú pacienti v izolácii prístup do labákov? Navyše to ani nevyzerá ako lekársky labák. Čo sa to tu deje, dokelu?

Dokelu? To ako fakt? Možno mám malé deti. Alebo som hlboko veriaci.

Postavím sa, aby som lepšie videl.

Menšie laboratórne zariadenie je priskrutkované k stolu. Vidím mikroskop s 8 000-násobným priblížením, autokláv, batériu skúmaviek, zásuvky na materiál, chladničku na vzorky, pec, pipety… Tak moment. Odkiaľ poznám všetky tie slová?

Obraciam pozornosť na väčšie zariadenie pri stenách. Skenovací elektrónový mikroskop, 3D tlačiareň s možnosťou výroby predmetov menších ako jeden milimeter, fréza s 11 oskami, laserový interferometer, vákuová komora s objemom meter kubický – presne viem, čo je čo. Aj ako to používať.

Som vedec! Konečne sa niekam dostávame! Je načase ísť na to vedecky. Okej, geniálny mozog, niečo vymysli!

… som hladný.

Si ma teda poriadne sklamal, mozog!

Ale dobre. Nemám šajnu, načo je tu labák a prečo ma doň pustili. Ideme ďalej!

Poklop na strope je vo výške desať stôp. Čaká ma ďalšie dobrodružstvo s rebríkom. Tak ako predtým, aj teraz si to vyžaduje priam nadľudské úsilie. Môj stav sa možno zlepšuje, ale celkom v pohode rozhodne nie som.

Bože, ja som ale ťažký! Nakoniec sa dostanem na vrchol, no len z posledných síl.

Pevnejšie zovriem priečku a pokrútim kolesom. Nejde to.

„Na odomknutie prielezu uveďte svoje meno,“ ozýva sa počítač.

„Ale ja ho neviem!“

„Nesprávna odpoveď.“

Tresnem po kolese. Ani sa nepohne, ale zato dlaň bolí ako fras. Takže… Okej. Nejde to.

Musím s tým počkať. Možno si onedlho spomeniem, ako sa volám. Alebo to možno nájdem niekde napísané.

Leziem naspäť dolu. Aspoň teda chcem. Povedali by ste, že liezť dolu bude ľahšie ako hore, ale nie. Kdeže. Miesto toho, aby som sa ladne spustil, kladiem nohu na priečku v nešikovnom uhle, pošmykne sa mi ruka a padám ako idiot.

Trepem končatinami ako zúrivá mačka a snažím sa niečoho zachytiť. Nie je to ani trocha dobrý nápad. Dopadnem na stôl a kopnem píšťalou do skrinky so zásuvkami. Bolí to ako sviňa! Kričím, šúcham si nohu, zvíjam sa na stole, až z neho spadnem na zem.

Nie sú tam žiadne robotické ramená, čo by ma zachytili. Vyrazí mi dych. Akoby to nestačilo, ešte sa na mňa zvalí skrinka, otvoria sa zásuvky a zasypú ma laboratórne potreby. Vatové tampóny nie sú problém. Skúmavky bolia len trocha (a napodiv sa ani nerozbijú). Potom mi rovno doprostred čela tresne zvinovací meter.

Padajú aj ďalšie veci, ja mám však priveľa starostí s rastúcou hrčou na čele. Aký ťažký bol ten meter? Padá len tri stopy a takto ma doráňa?

„Tak toto sa mi nepodarilo,“ hovorím do prázdna. Celé je to trápne, takmer ako z grotesky s Charliem Chaplinom.

No… Vlastne to bolo presne ako v groteske. Všetko trocha prehnané.

Máta ma pocit, že tu fakt niečo nesedí.

Beriem najbližšiu skúmavku a hádžem ju do výšky. Padá k zemi presne tak, ako má, stále ma to však dráždi. Padajúce predmety vo mne čosi evokujú. Ale čo?

Čo by mi mohlo pomôcť? No, mám tu kompletne vybavené laboratórium a viem, ako ho používať. Ale čím začať? Prezerám si veci, čo popadali na zem. Skúmavky, výterové tyčinky, paličky ako od nanuku, digitálne stopky, pipety, lepiaca páska, pero…

Okej. Možno tu predsa len mám všetko, čo mi treba.

Dvíham sa na nohy, oprašujem si tógu. Nie je na nej prach – celý môj svet je akýsi sterilný –, ale zvyk je železná košeľa.

Beriem zvinovací meter a pozerám sa naň. Meria v centimetroch. Žeby som bol v Európe? To je jedno. Vezmem si aj stopky. Sú robustné ako niečo, čo by ste si zobrali na túru do hôr. Majú pevný plastový kryt potiahnutý gumou. Sú nepochybne vodotesné, ale zároveň mŕtve ako kus šutra. LCD displej neukazuje vôbec nič.

Skúšam pár tlačidiel. Stále nič. Obraciam ich a prezerám si zadný panel. Možno v niektorej zo zásuviek nájdem baterky, čo do nich budú sedieť. Spod krytu vytŕča kúštik červeného plastu. Skusmo zaň potiahnem a on vylezie celý. Stopky s pípnutím ožijú.

Takmer ako hračky, čo sa dodávajú už aj s batériou. Ten plast tam bol na to, aby sa nevybila, kým sa daná vec nezačne používať. Okej, takže stopky sú celkom nové. Celý tento labák je vlastne ako nový. Čistý, uprataný, bez známok používania. Neviem, čo si o tom myslieť.

Hrám sa so stopkami, kým nemám jasno, ako sa ovládajú. Je to celkom jednoduché.

Metrom zmeriam výšku stola. Po dolnú hranu meria 91 centimetrov.

Do rúk beriem skúmavku. Nie je zo skla. Bude to nejaký plast s vysokou hustotou alebo také niečo. Rozhodne sa nerozbila, ani keď padla na tvrdý povrch z výšky troch stôp. Nech ju už vyrobili z čohokoľvek, je dosť hustá na to, aby sa dal zanedbať odpor vzduchu.

Kladiem ju na stôl a chystám si stopky. Jednou rukou ju z neho nechám spadnúť a druhou zapínam meranie času. Dopadne po zhruba 0,37 sekunde. To je akosi rýchlo! Dúfam, že výsledky neskresľuje môj reakčný čas.

Píšem si výsledok na ruku – papier som ešte nenašiel.

Zase ju vyložím na stôl a celé to zopakujem. Tentoraz mi vychádza 0,33 sekundy. Celkovo to robím dvadsaťkrát, aby som minimalizoval chybovosť pri zapínaní a vypínaní stopiek. Vychádza mi priemer 0,348 sekundy. Ruku už mám popísanú ako školskú tabuľu, ale to je v pohode.

0,348 sekundy. Vzdialenosť sa rovná polovica zrýchlenia krát čas na druhú. Tieto vzorce sa mi v hlave vynárajú celkom samy. Úplne prirodzene. Fyziku zjavne ovládam. Dobre vedieť.

Tak to teda zrátam a výsledok sa mi ani trocha nepáči. V tejto miestnosti je privysoká gravitácia. Vyšlo mi 15 metrov za sekundu a malo to byť 9,8. Preto mi padajúce veci pripadali akési divné. Padali príliš rýchlo. Preto som taký slabý, aj keď mám v poriadku svaly. Všetko tu váži o polovicu viac, ako je bežné.

Veci sa však majú tak, že gravitáciu nič neovplyvní. Nemôžete ju len tak zvýšiť či znížiť. Je pevne daná. Na Zemi pôsobí gravitačná sila so zrýchlením 9,8 metra za sekundu. No a ja zažívam vyššiu, na čo existuje len jediné vysvetlenie.

Nie som na Zemi.

2. KAPITOLA

Okej, dýchaj. Netreba robiť unáhlené závery. Áno, je tu príliš vysoká gravitácia. Odpichni sa od toho a nájdi nejaké rozumné vysvetlenie.

Mohol by som byť v centrifúge, ale musela by byť poriadne veľká. Na Zemi pôsobí gravitácia s hodnotou 1 g, takže tieto miestnosti by sa mohli nachádzať na konci dlhého ramena, jazdiť po kruhovej dráhe alebo tak nejako. V kombinácii so zemskou gravitáciou by sa dalo dosiahnuť aj 15 metrov za sekundu na druhú.

Ale prečo by niekto staval laboratórium s ošetrovňou vo veľkej odstredivke? To fakt neviem. Dá sa to vôbec uskutočniť? Aký by musela mať polomer? Ako rýchlo by sa musela pohybovať?

Toto by som azda aj vedel zistiť. Potrebujem len presný akcelerometer. Stopovať čas pádu predmetov je fajn na hrubý odhad, ale presnosť limituje môj reakčný čas pri stláčaní stopiek. Potrebujem niečo lepšie, no a to niečo je kus špagátu.

Prezriem zásuvky.

V prvej polovici som našiel skoro všetky laboratórne potreby okrem špagátu. Už to skoro vzdám, keď konečne narazím na cievku s nylonovou niťou.

„To je ono!“ Pár stôp z nej odviniem a odhryznem. Na jednom konci urobím slučku a na druhý uviažem zvinovací meter ako závažie. Už zostáva len niekam ho zavesiť.

Rovno nad hlavou mám poklop. Leziem k nemu (ľahšie ako predtým) a prehodím slučku cez obruč kolesa. Prevlečiem ňou druhý koniec so závažím a nechám ho spadnúť, aby sa niť napla.

A mám kyvadlo.

Kyvadlá majú jednu super vlastnosť: čas na jeden kmit – perióda – sa nemení podľa jeho šírky. Ak má veľa energie, bude kmitať ďalej a s väčšou rýchlosťou, no perióda závisí len od dvoch vecí: dĺžky ramena a gravitácie.

Natiahnem ho na jednu stranu, pustím a zapnem stopky. Kyvadlo sa kýva a ja rátam cykly. Nie je to napínavé. Skoro by ma to aj uspalo, ale odolám.

Po desiatich minútach sa už takmer nehýbe, takže by to mohlo stačiť. Výsledok: 346 plných cyklov za desať minút.

Meriam vzdialenosť od kolesa po zem. Je to niečo vyše dva a pol metra. Idem naspäť do „spálne“. Zdolať rebrík mi ani tentoraz nerobí žiadne problémy. Cítim sa oveľa lepšie. Jedlo mi veľmi naozaj pomohlo.

„Uveďte svoje meno,“ vyzve ma počítač.

Prezerám si tógu z plachty. „Som veľký filozof Pendulus.“

„Nesprávna odpoveď.“

Vešiam kyvadlo na jednu z robotických rúk pod stropom. Dúfam, že sa teraz chvíľu nepohne. Odhadujem jej vzdialenosť od stropu… Povedzme jeden meter. Kyvadlo je teraz o štyri a pol metra nižšie ako predtým.

Opakujem experiment. Stopujem desať minút, rátam cykly. Výsledok: 346. Rovnako ako na poschodí.

No teda!

Čím ste v centrifúge ďalej od stredu, tým väčšia odstredivá sila na vás pôsobí. Keby som teda bol v centrifúge, „gravitácia“ tu dolu by mala byť väčšia ako o poschodie vyššie. No a ona nie je, beštia. Aspoň nie natoľko, aby ovplyvnila počet cyklov.

Ale čo ak som vo fakt veľkej centrifúge? Čo ak je taká veľká, že rozdiel odstredivej sily tu a na poschodí nestačí na merateľné ovplyvnenie kyvadla?

Tak sa pozrime… vzorec pre kyvadlo… vzorec pre centrifúgu… Ale moment! Nemám skutočnú silu, len počet cyklov, takže tu je ešte jeden faktor X… Toto je fakt podnetná záležitosť!

Mám pero, ale papier nie. Nevadí – sú tu steny. Hodnú chvíľu sa hrám na šialeného vedca čmárajúceho po stene a výsledok je na svete.

Povedzme, že som v centrifúge na Zemi. Znamená to, že odstredivka poskytuje len časť sily a zvyšok dodáva Zem. Podľa mojich výpočtov (aj s primeraným odôvodnením) by tá centrifúga musela mať priemer 700 metrov a rotovala by rýchlosťou 88 metrov za sekundu – vyše 300 kilometrov za hodinu!

Hm… Pri vedeckých problémoch myslím skôr v sústave SI. Tak to vedci robia, nie? Dokonca aj tí, ktorí vyrástli v Amerike.

Tak či onak, bola by to najväčšia centrifúga, akú ľudstvo kedy vyrobilo – a prečo by ju niekto staval? Navyše by musela byť neskutočne hlučná. Rútiť sa vzduchom 300 kilometrov za hodinu? Ak nič iné, miestami by dochádzalo k turbulencii, nehovoriac už o zavýjaní vetra. No a tu nič také nepočuť.

Je to čoraz divnejšie. Okej, čo ak som vo vesmíre? Tam by neboli ani turbulencia, ani vietor, no ani gravitácia, takže by centrifúga musela byť o to väčšia.

Ďalšie výpočty, ďalší kus počmáranej steny. Musela by mať polomer 1 280 metrov – takmer celú míľu. Ľudstvo vo vesmíre nepostavilo nič ani zďaleka také veľké.

Takže nie som ani v centrifúge, ani na Zemi.

Na inej planéte? To nesedí. Žiadna iná planéta, mesiac ani asteroid v slnečnej sústave nemá takú veľkú gravitáciu. Zem je v nej najväčšie pevné teleso. Jasné, plynné obry sú väčšie, ale pokiaľ sa nevznášam v balóne v búrlivej atmosfére Jupitera, takúto veľkú silu nemám kde zažiť.

Odkiaľ to všetko viem? Netuším. Pripadá mi to celkom prirodzené – ako informácie, ktoré používam neustále. Možno som astronóm alebo špecialista na planéty. Možno robím v NASA alebo ESA alebo…

S Marissou som každý štvrtok večeral u Murphyho na Gough Street. Chodili sme tam na šiestu, a keďže o nás personál vedel, vždy sme mali ten istý stôl.

Zoznámili sme sa, keď pred necelými dvadsiatimi rokmi chodila s mojím spolubývajúcim z intráku. Ich vzťah (ako to už na výške chodí) bol od začiatku odsúdený na zánik a do troch mesiacov sa rozišli. So mnou sa však priatelila aj ďalej.

Keď ma zbadala uvádzačka, len mi s úsmevom ukázala na náš zvyčajný stôl. Prebojoval som sa gýčovým interiérom k Marisse. Pred sebou mala prázdny pohár od whisky a druhý si práve dvíhala k ústam. Začala akosi priskoro.

„Nejako si sa rozbehla,“ oslovil som ju.

Sklonila zrak a len sa ticho pohrávala s whisky.

„Čo sa deje?“ Posadil som sa oproti nej.

Odpila si z pohára. „Ťažký deň v robote.“

Kývol som na čašníka. Prikývol a ani sa neobťažoval k nám ísť. Vedel, že chcem stredne prepečený biftek z vysokej roštenky, zemiakové pyré a veľký Guiness. Tak ako vždy.

„Aký ťažký môže byť?“ opýtal som sa. „Fajnové štátne zamestnanie na ministerstve energetiky. Veď tam máš… koľko? Dvadsať dní dovolenky ročne? A na to, aby ti platili, stačí poctivo dochádzať, nie?“

Stále nič. Ani sa neusmiala.

„Ale no tak!“ súril som ju. „Kto ti šliapol na kurie oko?“

Vzdychla si. „Počul si o Petrovovej línii?“

„Iste. Zaujímavá záhada. Tipoval by som to na slnečné vyžarovanie. Venuša nemá magnetické pole, ale môže priťahovať častice s pozitívnym nábojom, lebo po elektrickej stránke je neutrálna…“

„Nie,“ prerušila ma. „Ide o niečo iné. Nevieme presne, o čo, ale je to… Iné. Kašlať na to. Najedzme sa.“

Odfrkol som si. „No tak, Marissa, vyklop to! Čo je to s tebou?“

Zamyslela sa nad tým. „Vlastne prečo nie? Aj tak sa to do dvanástich hodín dozvieš od prezidenta.“

„Od prezidenta?“ nechápal som. „To akože od prezidenta Spojených štátov amerických?“

Znova si odpila z whisky. „Počul si už o Amaterasu? Je to japonská sonda.“

„Pravdaže,“ odvetil som. „JAXA z nej dostáva super dáta. Obieha Slnko asi na polceste medzi Merkúrom a Venušou. Má k dispozícii dvadsať rôznych prístrojov a…“

„Hej, viem,“ nenechala ma to dopovedať. „No a podľa jej dát klesá slnečný výkon.“

Mykol som plecom. „No a? Kde v slnečnom cykle sme?“

Pokrútila hlavou. „Nie je to jedenásťročným cyklom. Je to niečím iným. Japonci vzali cyklus do úvahy, ale aj tak našli klesajúci trend. Vravia, že Slnko žiari o nula celých jednu stotinu percenta menej, ako by malo.“

„Okej. To je naozaj zaujímavé, ale asi nie až na tri whisky pred večerou.“

Stisla pery. „Presne to som si hovorila aj ja. Oni však vravia, že pokles sa stupňuje a rýchlosť stupňovania rastie. Je exponenciálny, akurát ho zachytili veľmi skoro, lebo majú extrémne citlivé prístroje.“

Odtiahol som sa od nej. „Ja ti neviem, Marissa. Odhaliť tak skoro exponenciálny pokles je dosť nepravdepodobné. Ale dobre, povedzme, že vedci z JAXA sa nemýlia. Kam tá energia mizne?“

„V Petrovovej línii.“

„Čo?“

„JAXA sa zamerala na Petrovovej líniu a zistila, že jej jas rastie priamo úmerne s poklesom slnečného výkonu. Neviem ako, ale Petrovovej línia kradne Slnku energiu.“

Vytiahla z kabelky stoh papierov a položila ich na stôl. Boli na nich samé tabuľky a grafy. Hrabala sa v nich, kým nenašla ten pravý, a posunula ho ku mne.

Os X mala označenie ČAS a Y zase STRATA LUMINOZITY. Krivka bola exponenciálna, presne ako vravela.

„Toto nemôže byť pravda,“ povedal som.

„Ale je,“ namietla. „V priebehu najbližších deviatich rokov klesne slnečný výkon o celé percento. Za dvadsať to už bude päť percent. Je to zlé. Je to veľmi zlé.“

Nevedel som odtrhnúť pohľad od grafu. „To by znamenalo novú dobu ľadovú. Akože… hneď teraz.“

„Prinajmenšom. K tomu treba ešte prirátať klesajúcu úrodu, masový hladomor a čo ja viem čo ešte.“

Pokrútil som hlavou. „Ako môže Slnko takto náhle vyhasínať? Veď je to hviezda, prepána! Hviezdy sa nemenia zo dňa na deň. Trvá im to milióny rokov, nie desiatky. To predsa vieš.“

„Nie, neviem. Kedysi som to vedela. Dnes viem len to, že nám Slnko umiera pred očami.“

„Ako…“ Zamračil som sa.

Hodila do seba zvyšok whisky. „Zajtra ráno prezident osloví celú krajinu. Myslím, že to skoordinovali s ostatnými svetovými lídrami, aby sa to dozvedeli všetci naraz.“

Čašník predo mňa postavil Guiness. „Nech sa páči, pane. Bifteky budú čo nevidieť.“

„Doneste mi ešte jednu,“ ukázala Marissa na prázdny pohár.

„Radšej dve,“ dodal som.

Žmurkám. Ďalší záblesk mojej minulosti.

Naozaj sa to stalo? Alebo je to len náhodná spomienka na rozhovor s niekým, kto podľahol jednej zo záplavy konšpiračných teórií o konci sveta?

Nie. Skutočne sa to deje. Desí ma čo i len na to pomyslieť. A nejde len o náhlu hrôzu. Je to des, na ktorý som si dávno zvykol. Taký, čo má v mojej mysli vyhradené stále miesto. Nosím ho v sebe už dlho.

Takže to bude pravda. Slnko umiera a som do toho nejako zapletený aj ja. Nielen ako obyčajný človek, ktorý zomrie so všetkými ostatnými – aktívne. Neviem sa zbaviť pocitu zodpovednosti.

Moje podvedomie má vlastné priority a zúfalo sa mi snaží povedať práve toto. Myslím, že mojou úlohou je vyriešiť Petrovovej problém.

… v malom laboratóriu s tógou z plachty miesto oblečenia, bez predstavy, kto vlastne som, a bez pomoci, ak nerátam tupý počítač a dvoch mumifikovaných spolubývajúcich.

Zahmlieva sa mi pred očami. Utieram si ich. Slzy. Ani si… Ani neviem, ako sa volajú. Ale… boli to moji priatelia. Spolupracovníci.

Až teraz si uvedomujem, že som sa k nim celý čas obracal chrbtom. Robil som, čo sa dalo, aby som sa vyhol pohľadu na nich. Čmáral som po stene ako šialenec s mŕtvolami priateľov hneď za sebou.

Už to však nemám čím odďaľovať. Obrátim sa k nim.

Vzlykám. Prišlo to bez varovania. Odrazu mám hlavu plnú útržkovitých spomienok. Ona bola vtipná – nikdy nemusela po vtip chodiť ďaleko. On bol profesionál s nervami z ocele. Myslím, že bol z armády. Rozhodne to bol náš veliteľ.

Padám na zem, schovávam si tvár do dlaní. Už to nemôžem ďalej zadržiavať. Plačem ako malé decko. Boli sme oveľa viac ako len priatelia. Ani slovo „tím“ to celkom nevystihuje. Boli sme…

Mám to na jazyku…

Konečne mi do mysle vkĺzne to správne slovo. Muselo počkať, kým sa nebudem pozerať, aby sa tam mohlo nepozorovane dostať.

Posádka. Boli sme posádka. Teraz to už viem. Neviem, ako môžeme mať gravitáciu, ale sme na vesmírnej lodi.

Veci do seba začínajú zapadať. Neboli sme chorí. Hibernovali nás.

Ale tieto postele nie sú žiadne magické komory na zastavenie času ako vo filmoch. Nefunguje tu žiadna špeciálna technológia. Myslím, že sme boli v umelo navodenej kóme. Hadičky na kŕmenie, infúzie, neprestajný lekársky dohľad. Všetko, čo telo potrebuje. Robot nám zrejme ramenami menil posteľné obliečky, prevracal nás, aby nevznikli preležaniny, a všetko ostatné, čo robia sestričky na JIS-ke.

Okrem toho nás udržiaval vo forme. Elektródami po celom tele stimuloval svaly. V jednom kuse sme cvičili.

Kóma je však stále nebezpečná. Extrémne riskantná. Prežil som len ja, aj to s mozgom na kašu.

Podídem k žene. Pri pohľade na ňu sa vlastne cítim lepšie. Možno je to psychologické uzavretie traumy alebo len pokoj, aký prichádza, keď sa človek dobre vyplače.

Múmia nemá žiadne hadičky ani trubice. Nič ju nemonitoruje. V zoschnutom zápästí vidím malú dierku. V čase smrti v ňom asi mala infúziu. Ranka sa už nemohla zahojiť.

Keď zomrela, počítač z nej všetko povyťahoval a odpojil. Logické. Nemá význam mrhať zdrojmi na mŕtvych. Takto toho ostane viac pre tých, ktorí prežili.

Pre mňa.

Zhlboka sa nadýchnem, pomaly vydýchnem. Len pokojne. Musím si zachovať chladnú hlavu. V tej chvíli sa mi toho vybavuje nepomerne viac – posádka, niektoré charakterové črty jej členov a fakt, že som na vesmírnej lodi (zdesím sa z toho až neskôr). Pointa je, že si spomínam na čoraz viac vecí, a už nie celkom náhodne, ale keď sám chcem. Mal by som sa na to sústrediť, no premáha ma smútok.

„Jedlo,“ oznamuje počítač.

Uprostred stropu sa otvára panel a padá z neho tuba. Jedno z ramien ju chytí a položí na moju posteľ. Nesie pyšné označenie DEŇ 1 – JEDLO 2.

Nemám chuť, no len čo tubu zahliadnem, začne mi škvŕkať v žalúdku. Nech som už v akomkoľvek psychickom rozpoložení, telo potrebuje živiny.

Otváram tubu, vytláčam si ju do úst.

Musím uznať, že aj tentoraz je to hotová explózia chutí. Chutí to ako kuracina s trochou zeleniny. Neviem v tom nahmatať ani jedinú hrudku. Samozrejme – je to v podstate detská výživa. Na druhej strane je trocha hustejšia ako tá prvá. Môj tráviaci trakt si má postupne zvyknúť na tuhú stravu.

„Vodu?“ ozvem sa medzi hltmi.

Znova sa otvára panel na strope, tentoraz s kovovým valcom. Rameno mi ho dá rovno do ruky. Je na ňom nápis PITNÁ VODA. Odskrutkujem ho a, pravdaže, je plný vody.

Trochu si uchlipnem. Má izbovú teplotu a je totálne vyprchaná. Zrejme destilovaná, bez minerálov, ale voda je voda.

Dojem aj zvyšok tuby. Ešte mi nebolo treba na záchod, ale skôr či neskôr to príde. Radšej by som sa nevyprázdňoval len tak na podlahu.

„Záchod?“ skúšam.

Jeden z panelov na stene sa otočí a odhalí kovovú misu. Trčí rovno zo steny ako vo väzenskej cele. Obzerám si ju. Má tlačidlá a displeje. Myslím, že vnútri bude podtlaková trubica. Nikde žiadna voda. Tento záchod je určený na použitie v beztiažovom stave. Prečo?

„Okej, ehm… Zavrieť záchod.“

Panel sa znova otočí. Záchod je preč.

Dobre. Som najedený a všetko mi hneď pripadá trocha lepšie. Jedlo vie s človekom robiť hotové divy.

Musím sa sústrediť na niečo pozitívne. Žijem. Nech už mojich priateľov zabilo čokoľvek, ja som to prežil. Som vo vesmírnom plavidle – detaily nepoznám, ale toto je kozmická loď a zdá sa, že funguje bezchybne.

Zlepšuje sa aj môj mentálny stav. Tým som si istý.

Sadám si na zem a prekrížim si nohy. Je načase skúsiť aj niečo aktívne. Zatváram oči, dovolím mysli, aby svojvoľne blúdila. Chcem si na niečo spomenúť. Môže to byť čokoľvek, ale chcem si to vybaviť celkom úmyselne. Chcem v sebe iniciovať nejakú spomienku. Uvidíme, aká bude.

Začnem niečím, čo ma naplní šťastím. Napríklad vedou. Pri drobných experimentoch, čo som zatiaľ robil, som cítil nefalšované nadšenie. Možno by som teda mal myslieť na vedu a…

Vytiahol som z mikrovlnky horúce špagety – hotové jedlo zo supermarketu – a odniesol som si ich na gauč. Odtrhol som z nich plastový obal a vyhol sa žeravej pare.

Zapol som na telke zvuk a počúval priamy prenos. Niekoľko kolegov a priateľov ma volalo, nech si ho pozriem s nimi, no ja som ho chcel vidieť bez odpovedania na zbytočné otázky. Chcel som si ho vychutnať v pokoji.

Bol to najsledovanejší prenos v dejinách. Jeho sledovanosť porazila pristátie na Mesiaci aj finále Svetového pohára. Všetky stanice, streamovacie služby, spravodajské webstránky aj miestne kanály vysielali to isté – priamy prenos z NASA.

Novinárka stála s postarším mužom v priestore pre divákov na konci letovej riadiacej miestnosti. Za nimi sa muži a ženy v modrých košeliach sústredili na svoje terminály.

„Tu je Sandra Eliasová,“ povedala. „Hlásim sa z Laboratória prúdového pohonu v kalifornskej Pasadene. Som tu s doktorom Brownom, vedúcim planetárnych vied v NASA.“

Obrátila sa k nemu. „Ako to vyzerá, pán doktor?“

Browne si odkašlal. „Máme potvrdené, že ArcLight sa pred zhruba deväťdesiatimi minútami úspešne dostala na obežnú dráhu Venuše. Teraz už len čakáme na prvé dáta.“

Od chvíle, keď JAXA zverejnila Petrovovej problém, ubehol hektický rok. Jedna štúdia za druhou potvrdzovali, že japonská agentúra má pravdu, čas beží a svet musí zistiť, čo sa deje. Preto sa zrodil projekt ArcLight.

Situácia všetkých desila, no samotný projekt bol úchvatný. Môj vnútorný nadšenec jednoducho musel plesať.

ArcLight bola najdrahšia vesmírna sonda, akú ľudstvo kedy vyrobilo. Svet potreboval odpovede a nemal čas. Keby ste za normálnych okolností požiadali vesmírnu agentúru, aby do roka vyslal sondu na Venušu, vysmiala by sa vám do tváre, ale s neobmedzeným rozpočtom sa dajú robiť neuveriteľné veci. USA, Európska únia, Rusko, Čína, India a Japonsko zaplatili všetko, čo bolo treba.

„Povedzte nám o lete na Venušu,“ vyzvala Browna reportérka. „Prečo je taký náročný?“

„Hlavný problém je s palivom,“ spustil vopred pripravenú odpoveď. „Existujú špecifické obdobia – hovoríme im aj ,letové okná‘ –, keď sa dá k Venuši doletieť s minimálnou spotrebou paliva, ale v súčasnosti nie je žiadne takéto okno ani na dohľad. Preto sme museli vyniesť do kozmu ohromné množstvo paliva, aby sme sa vôbec dostali na obežnú dráhu.“

„Inak povedané, prišlo to v nevhodnom čase?“

„Myslím, že na vyhasnutie Slnka nie je nikdy vhodný čas.“

„Máte pravdu. Pokračujte, prosím.“

„Venuša sa v porovnaní so Zemou pohybuje veľmi rýchlo, takže ďalšie palivo bolo treba na to, aby ju ArcLight dohnala. Aj za ideálnych podmienok je oveľa náročnejšie dostať sondu na Venušu ako na Mars.“

„Úžasné. Úžasné. Ale, pán doktor, niektorí sa pýtajú, prečo sa s tou planétou vôbec trápime? Petrovovej línia je veľmi dlhá, ťahá sa od Slnka až po Venušu. Prečo k nej neletíme niekde bližšie?“

„Lebo pri Venuši je najširšia. Rozširuje sa na celú planétu. Navyše tam môžeme využiť gravitáciu planéty. ArcLight ju dvanásťkrát obletí a zakaždým pritom odoberie vzorky z línie.“

„Z čoho sa podľa vás skladá?“

„To netušíme,“ pripustil. „Absolútne nevieme. Onedlho by sme však mohli mať odpovede. Keď ArcLight dokončí tento oblet, mala by mať dosť materiálu na prvú analýzu.“

„Čo presne sa dá čakať ešte dnes?“

„Nie je toho veľa. Palubný počítač má k dispozícii len výkonný mikroskop a spektrometer. Cieľom misie je najmä priviezť vzorky na Zem. To sa podarí až za ďalšie tri mesiace. Palubné laboratórium slúži len ako záloha, aby sme mali aspoň niečo, keby došlo k poruche počas návratu na Zem.“

„Ako vždy, máte to výborne naplánované, pán doktor.“

„Je to štandardný postup.“

Odkiaľsi zozadu sa ozval aplauz.

„Počujem…“ Reportérka počkala, kým aspoň trocha neutíchne. „Počujem, že obeh sa dokončil a na Zem prúdia dáta…“

Hlavná obrazovka v riadiacej miestnosti sa zmenila z farebnej na čiernobielu. Bolo na nej čosi sivé s roztrúsenými čiernymi bodkami.

„Na čo sa to pozeráme, pán doktor?“ opýtala sa.

„Na prenos z interného mikroskopu,“ odvetil Browne. „S desaťtisícnásobným zväčšením. Tie čierne bodky majú veľkosť okolo desať mikrónov.“

„A tie sme od začiatku hľadali?“ vyzvedala reportérka.

„Naisto sa to povedať nedá,“ vysvetlil jej. „Mohli by to byť len čiastočky hviezdneho prachu. Každú planétu kvôli gravitácii oblieha prachový oblak.“

„No, doriti!“ skríkol ktosi v pozadí. Niekoľko ďalších zhíklo.

Reportérka sa zachichotala. „V JPL panuje napätá atmosféra. Vysielame naživo, takže sa ospravedlňujeme za prípadné…“

„Božemôj!“ skríkol Browne.

Na hlavnej obrazovke sa objavovali ďalšie a ďalšie zábery. Všetky boli takmer rovnaké.

Takmer.

Reportérka sa na ne pozrela. „Tie čiastočky sa… hýbu?“

Sled obrazov ukazoval, ako sa presúvajú v svojom prostredí.

Odkašlala si a predniesla niečo, čo mnohí označovali za najväčšie podcenenie situácie v našom storočí: „Aj vám pripadajú tak trocha ako mikróby?“

„Telemetria!“ kričal doktor Browne. „Nemáme v sonde nejaké vibrácie?“

„Už som to overoval,“ odvetil mu ktosi. „Vôbec žiadne.“

„Je tam konzistentný smer pohybu?“ chcel vedieť Browne. „Niečo, čo by sa dalo vysvetliť vonkajšími silami? Trebárs magnetickou? Statickou elektrinou?“

V miestnosti zavládlo ticho.

„No tak!“ kričal Browne.

Vidlička mi spadla do špagiet.

Naozaj vidím mimozemský život? Fakt mám také šťastie? Žiť práve v čase, keď ľudstvo objaví mimozemský život…

No teda! Jasné, Petrovovej línia je stále desivá, ale… Vau! Emzáci! Toto môžu byť normálni mimozemšťania! Neviem sa dočkať, ako to zajtra preberieme s deckami…

***

„Uhlová anomália,“ vytrhne ma zo spomienok počítačový hlas.

„Dofrasa!“ kričím. „Už som to skoro mal! Už som si takmer spomenul!“

„Uhlová anomália,“ opakuje počítač.

Dvíham sa na nohy. Zatiaľ som s ním komunikoval len veľmi obmedzene, no zdá sa, že viac-menej rozumie, čo sa mu snažím povedať. Asi ako Siri alebo Alexa. Preto s ním teraz hovorím ako s tými dvomi.

„Počítač, čo je uhlová anomália?“

„Uhlová anomália: Predmet alebo teleso označené za kritické sa nenachádza v očakávanom uhle s odchýlkou do nula celých jedna desatina radiána.“

„Ktoré teleso je anomálne?“

„Uhlová anomália.“

To mi veľmi nepomohlo. Som na lodi, takže pôjde o navigačný problém. To nemôže byť dobré. Ako sa vlastne kormidluje? Nikde nevidím nič, čo by aspoň trocha pripomínalo ovládanie vesmírneho plavidla – aj keď vlastne neviem, ako také ovládanie vyzerá. Zatiaľ som objavil len „miestnosť na kómu“ a laboratórium.

Ten poklop v labáku! Vedie nahor – určite je dôležitý. Čoraz viac sa cítim ako v počítačovej hre. Preskúmaj okolie, nájdi skryté dvere, hľadaj kľúč. Miesto políc a odpadkových košov však musím prehľadávať vlastný mozog. Kľúčom je totiž moje meno.

Počítač sa správa rozumne. Ak si nespomeniem ani na vlastné meno, asi by ma nemal púšťať do citlivých oblastí lode.

Vyleziem na lôžko, ľahnem si na chrbát. Po očku sledujem robotické ramená, tie sa však nehýbu. Počítač sa uspokojil s tým, že sa nateraz viem o seba postarať aj sám.

Zavriem oči, sústredím sa na posledné spomienky. Nachádzam aj kadejaké iné útržky, ako keď sa pozeráte na starú dotrhanú fotografiu.

Som v svojom dome… Nie. V byte. Je útulný, ale malý. Na stene visí plagát s panorámou San Francisca. To mi nepomôže. Už viem, že som kedysi v tom meste býval.

Na stole predo mnou leží polotovar – nízkokalorické špagety. Teplo sa ešte nestihlo rovnomerne rozptýliť, takže niektoré časti sú vriace a iné ešte celkom zamrznuté. Aj tak ich jem. Musím byť hladný ako vlk.

Sledujem v telke prenos z NASA. Vidím všetko, čo sa mi už vybavilo aj predtým. Moja prvá myšlienka je… nadšenie. Žeby to bol naozaj mimozemský život? Už sa neviem dočkať, kedy to rozoberiem s deckami!

Ja mám deti? Toto je staromládenecký byt s jediným človekom, ktorý sa kŕmi jednou porciou z mikrovlnky. Nikde nevidím nič ženské. Nič nenaznačuje, že by v mojom živote nejaká žena figurovala. Som rozvedený? Gej? Tak či onak, nie sú tam stopy po deťoch. Na ne tam je priveľký poriadok. Deti všetko rozhádžu a zašpinia. Najmä keď začnú žuť žuvačky. Všetky, alebo aspoň väčšina, si prejde žuvačkovou fázou a necháva ich kade-tade.

Odkiaľ to viem?

Mám deti rád. Hm? Je to len pocit, ale fakt ich mám rád. Sú super. Je mi s nimi dobre.

Takže: som slobodný tridsiatnik, žijem sám v malom byte a nemám deti, no mám ich rád. Nepáči sa mi, kam to smeruje…

Som učiteľ! Učím ich v škole! Už si spomínam!

Ach, vďakabohu. Som učiteľ.

3. KAPITOLA

„Dobre,“ povedal som po letmom pohľade na hodiny. „O minútu zvoní. Čo to znamená?“

„Bleskové kolo!“ kričia žiaci.

Napriek zverejneniu problému s Petrovovej líniou sa život zmenil len prekvapujúco málo.

Situácia bola smrteľne nebezpečná, to sa však stalo novým štandardom. Aj Londýnčania sa za druhej svetovej vojny počas bitky o Britániu správali, akoby sa nič nedialo, akurát chápali, že sem-tam niečo vyletí do vzduchu. Bez ohľadu na všetko zúfalstvo však niekto musel ráno rozniesť mlieko. No a ak v noci zbombardovali dom pani McCreedyovej, tak ste ho jednoducho vyškrtli zo zoznamu donášok.

Preto som aj teraz napriek hroziacej apokalypse – zrejme spôsobenej mimozemskou formou života – stál pred žiakmi a učil ich základy vedy. Lebo aký význam by mal vôbec svet, ak ho neodovzdáte ďalšej generácii?

Decká sedeli v laviciach a pozerali sa na mňa. Klasické školské usporiadanie. Zvyšok triedy však vyzeral ako laboratórium šialeného vedca. V jednom kúte som mal Jakubov rebrík (vypájal som ho z prúdu, aby sa decká nepozabíjali) a pri stene knižnicu plnú vzoriek vo formaldehyde. V jednom zo sklených pohárov boli len špagety a vajce natvrdo. Deti o nej často špekulovali.

No a uprostred stropu sa vynímala moja pýcha a radosť – obrovský model slnečnej sústavy. Jupiter mal rozmery basketbalovej lopty, zatiaľ čo Merkúr bol ako hracia kocka.

Trvalo mi roky, kým som si vybudoval imidž kúlového učiteľa. Decká sú bystrejšie, ako by ste si mysleli. Rozoznajú, kedy na nich učiteľovi skutočne záleží a kedy chce len „odučiť svoje“ a ísť domov. Tak či onak, teraz prišiel čas na bleskové kolo.

Vytiahol som zo stola vankúšiky na hádzanie. „Aké je skutočné meno Severky?“

„Polárka!“ odvetil bez váhania Jeff.

„Správne!“ Hodil som mu vankúšik. Ani ho poriadne nechytil a už som položil ďalšiu otázku: „Aké sú tri základné typy hornín?“

„Vyvreté, premenené a usadlé!“ skríkol Larry. Vždy sa vedel rýchlo rozrušiť.

„Tesne vedľa,“ povedal som mu.

„Vyvreté, premenené a usadené,“ vyrukovala Abby so správnou odpoveďou a s namysleným úsmevom. Vedela mi liezť na nervy, no bola veľmi bystrá.

„Áno!“ Aj jej som hodil vankúšik. „Čo cítime pri zemetrasení ako prvé?“

„Vlnu P,“ odvetila Abby.

„Zase ty?“ Hodil som jej ďalší. „Aká je rýchlosť svetla?“

„Trikrát desať na…“ začala opäť.

„Desiatu!“ skríkla zozadu Regina, ktorá sa ozýva len veľmi zriedka. Potešilo ma, že pomaly vylieza z ulity.

„Prefíkané, ale správne,“ vyhlásil som a hodil jej vankúšik.

„Ale ja som odpovedala prvá!“ namietla Abby.

„Ale ona to prvá dopovedala,“ pripomenul som jej. „Ktorá hviezda je najbližšie pri Zemi?“

„Alfa Centauri!“ zvolala rýchlo.

„Nesprávne!“ oznámil som jej.

„Nie, správne!“ nedala sa.

„Mýliš sa. Niekto iný?“

„Aha!“ povedal Larry. „Slnko!“

„Presne tak!“ pochválil som ho. „Vankúšik ide Larrymu! Nabudúce si musíš dať väčší pozor, Abby.“

Zduto si prekrížila ruky cez hruď.

„Kto mi povie obvod Zeme?“

Prihlásil sa Trang. „Tritisícdeväťsto…“

„Trang!“ skríkla Abby. „Odpoveď je Trang.“

Trang zaskočene stíchol.

„Čo?“ nechápal som ani ja.

Abby sa bojovne vzpriamila. „Pýtali ste sa, kto vám povie obvod Zeme. Povie vám to Trang. Odpovedala som správne.“

Prešla mi cez rozum trinásťročná žaba, a nie prvý raz. Hodil som jej vankúšik a vtom už zazvonilo.

Decká vyskočili zo stoličiek a narýchlo si zbierali veci. Abby stúplo víťazstvo do hlavy, takže jej to trvalo dlhšie ako ostatným.

„Nezabudnite si na konci týždňa vymeniť vankúšiky za hračky a iné vecné dary!“ zavolal som za nimi.

Onedlho som ostal v triede sám. Jedinou známkou života bol hurhaj detí na chodbe. Zo stolov som pozbieral domáce úlohy a vopchal ich do tašky. Šiesta hodina sa skončila.

Prišiel čas na kávu v zborovni. Pred odchodom možno ešte opravím pár úloh. Čokoľvek, len aby som sa vyhol parkovisku. Ku škole sa už totiž zlietali „helikoptérové matky“, a keby ma uvideli, určite by sa našla nejaká sťažnosť či návrh. Nikomu nemám za zlé, že má rád svoje deti, Boh vie, že by sa zišlo, aby sa oveľa viac rodičov zaujímalo o ich vzdelanie, no všetko má svoje hranice.

„Ryland Grace?“ oslovil ma ženský hlas.

Preľakane som zdvihol hlavu. Vôbec som tú ženu nepočul vojsť.

Vyzerala na takých štyridsaťpäť, na sebe mala kvalitne ušitý kostým a v ruke kufrík.

„Ehm… Áno,“ odvetil som. „Môžem vám nejako pomôcť?“

„Myslím, že áno,“ uistila ma s nenápadným cudzím prízvukom. Znel nejasne európsky, no viac som nerozoznal. „Som Eva Strattová z akčnej skupiny pre Petrovovej problém.“

„Z čoho?“

„Z akčnej skupiny pre Petrovovej problém,“ zopakovala. „Je to medzinárodná organizácia poverená jeho riešením. Mám ju na starosti. Dostala som aj isté právomoci, aby som mohla spraviť, čo bude treba.“

„Dostala? Od koho?“

„Od všetkých členských štátov OSN.“

„Moment, čo? Ako ste…“

„Jednohlasné tajné voľby. Je to zložité. Rada by som sa s vami porozprávala o vedeckej štúdii, ktorej ste autorom.“

„Tajné hlasovanie? Ale to je jedno,“ pokrútil som napokon hlavou. „Časy, keď som písal štúdie, sú už minulosťou. Akademická pôda mi nesedela.“

„Ste učiteľ. Stále na nej pôsobíte.“

„To je pravda,“ pripustil som, „ale viete, ako to myslím. Akademická pôda s vedcami a recenzentmi, a…“

„A debilmi, ktorí vás dali vyhodiť z univerzity?“ Spýtavo podvihla obočie. „Takými, ktorí vám zrušili rozpočet a zabezpečili, aby ste už nikdy nič nepublikovali?“

„No… Áno. S takými.“

Vytiahla z kufríka spis a pozrela sa na prvú stránku. „Analýza predpokladov založených na vode a rekalibrácia očakávaní od evolučných modelov,“ prečítala a obrátila zrak naspäť ku mne. „To ste písali vy, však?“

„Prepáčte, ale ako ste sa dostali k…“

„Nudný názov, ale veľmi zaujímavý obsah, to musím uznať.“

Položil som tašku na katedru. „Pozrite sa, písal som to v zlom rozpoložení, viete? Mal som plné zuby výskumov a toto bola moja drsná rozlúčka. Ako učiteľ mám oveľa lepší život.“

Prebehla niekoľko strán. „Celé roky ste strávili bojom proti predpokladu, že na život je nutná voda v tekutom skupenstve. Máte tu celú kapitolu s názvom Zlatá zóna je pre hlupákov. Menovali ste desiatky popredných vedcov a vysmiali ste sa im za to, že za jednu z podmienok pokladajú teplotné rozhranie.“

„Áno, ale…“

„Máte doktorát z molekulárnej biológie, však? Nezhoduje sa väčšina vedcov na tom, že na vývoj života je nevyhnutá tekutá voda?“

„Lenže sa mýlia!“ Prekrížil som si ruky cez hruď. „Na vodíku a kyslíku nie je nič magické! Samozrejme, pre život na Zemi sú nevyhnutné, ale iné planéty majú celkom iné podmienky. Život potrebuje len chemickú reakciu, ktorá má za následok kópie pôvodného katalyzátora. Nato netreba vodu!“

Zavrel som oči, zhlboka som sa nadýchol a pomaly vydýchol. „Tak či onak, rozzúril som sa a napísal tú štúdiu. Potom som si urobil učiteľské minimum, začal novú kariéru a konečne si užívam život. Vlastne som rád, že mi nik neuveril. Je to tak pre mňa lepšie.“

„Ja vám verím,“ povedala.

„Vďaka,“ odvetil som, „ale teraz by som už mal známkovať domáce úlohy. Môžete mi povedať, prečo ste prišli?“

Vrátila spis do kufríka. „Predpokladám, že viete o sonde ArcLight a Petrovovej línii.“

„Bol by som nanič učiteľ vedeckých predmetov, keby som to nevedel.“

„Viete, že tie bodky žijú?“

„Neviem. Mohol by to byť len prach, čo tancuje v magnetickom poli. Pravdu sa dozvieme, až keď sa ArcLight vráti na Zem. Už by to malo byť, nie? Maximálne do pár týždňov.“

„Vracia sa dvadsiateho tretieho,“ povedala mi. „Roskosmos po ňu pošle Sojuz na orbitu.“

Prikývol som. „Potom budeme múdrejší. Vzorky preskúmajú najväčšie mozgy ľudstva a zistíme, čo sú zač. Mimochodom, kto to bude robiť? Viete to?“

„Vy,“ odvetila. „Budete to robiť vy.“

Nechápavo som sa na ňu zahľadel.

Zamávala mi rukou pred očami. „Haló!“

„Na tie bodky sa mám pozrieť ja?“ opýtal som sa.

„Áno.“

„Celý náš svet vás poveril riešením tohto problému a vy s tým idete za stredoškolským profesorom?“

„Presne tak.“

Zvrtol som sa a vykročil som k dverám. „Buď klamete, alebo vám preskočilo, alebo možnom oboje naraz. Ja už musím ísť.“

„Nemáte na výber,“ oznámila mi.

„To si nemyslím.“ Mávol som jej na pozdrav.

Mala pravdu. Nemal som na výber.

Keď som došiel k domu, už pred bytom ma obstúpili štyria muži v kvalitných oblekoch. Ukázali mi preukaz FBI a natlačili ma do jedného z trojice čiernych esuvečiek zaparkovaných pred vchodom. Po dvadsiatich minútach jazdy, počas ktorej odmietali na čokoľvek odpovedať a vlastne sa so mnou o čomkoľvek rozprávať, zaparkovali pred fádnou kovovou halou a odviedli ma dnu.

Vstup ústil do holej chodby s neoznačenými dverami, ktoré boli od seba vzdialené nejakých tridsať stôp. Agenti otvorili až tie celkom na konci a jemne ma do nich postrčili.

Na rozdiel od zvyšku opustenej budovy tam bolo plno nábytku a špičkového technického vybavenia. Lepšie zariadené biologické laboratórium som v živote nevidel. No a uprostred toho všetkého ma čakala Eva Strattová.

„Dobrý deň, pán doktor Grace,“ povedala mi. „Toto je váš nový labák.“

Muži za mnou zavreli dvere a nechali nás tam samých. Pošúchal som si plece, ktoré mi stískali trocha silnejšie, ako bolo treba.

Obzrel som sa na dvere. „Takže… keď ste vraveli, že ste dostali aj isté právomoci…“

„Dosť rozsiahle právomoci.“

„Hovoríte s prízvukom. Ste vôbec z Ameriky?“

„Som Holanďanka. Robila som riaditeľku ESA, ale na tom nezáleží. Teraz riadim toto. Nemáme čas na pomalé medzinárodné komisie. Umiera nám Slnko. Potrebujeme riešenie. Mojou úlohou je nájsť ho.“

Prisunula si laboratórnu stoličku a posadila sa na ňu. „Tie takzvané bodky sú zrejme mimozemská forma života. Exponenciálna progresia poklesu slnečnej aktivity je konzistentná s exponenciálnym populačným rastom života.“

„Chcete povedať, že… žerú Slnko?“

„Prinajmenšom jeho energetický výkon,“ odvetila.

„Okej, tak to je… to je desivé. Ale aj tak, čo vlastne chcete odo mňa?“

„Sonda ArcLight nám vezie vzorky. Niektoré môžu ešte žiť. Chcem, aby ste ich preskúmali a zistili všetko, čo sa dá.“

„Áno, to ste už spomínali,“ povedal som jej. „Ale nechce sa mi veriť, že na to neexistuje nik kvalifikovanejší.“

„Budú ich skúmať vedci z celého sveta, ale chcem, aby ste sa na ne pozreli ako prvý.“

„Prečo?“

„Lebo žijú pri povrchu Slnka. Pripadá vám to ako forma života na báze vody?“

Mala pravdu. Pri takých teplotách voda jednoducho nemôže existovať. Zhruba nad 3 000 °C sa už pri sebe neudržia atómy kyslíka a vodíka. No a na Slnku je 5 500 °C.

„Odbor špekulatívnej mimozemskej biológie je veľmi obmedzený,“ pokračovala. „Na celom svete sa ňou zaoberá len asi päťsto ľudí. No a všetci, s ktorými som hovorila – od profesorov z Oxfordu po výskumníkov z Tokijskej univerzity –, sa zhodujú, že by ste ich mohli viesť, keby ste tak náhle neodišli.“

„Lenže ja som sa s nimi nerozišiel v dobrom,“ namietol som. „Prekvapuje ma, že o mne zrazu hovoria také pekné veci.“

„Všetci chápu závažnosť situácie. Na staré nepriateľstvá jednoducho nie je čas. Na druhej strane, aspoň môžete všetkým dokázať, že ste mali pravdu. Na život netreba vodu. To ste určite vždy chceli.“

„Jasné,“ prikývol som. „Hej. Teda… Áno, ale nie takto.“

Zoskočila z vysokej stoličky a vykročila k dverám. „Ale je to tak a na tom nič nezmeníme. Príďte dvadsiateho tretieho na siedmu večer. Prinesiem vám vzorky.“

„Čo…“ zajachtal som. „Pristanú v Rusku, nie?“

„Povedala som Rusom, nech navedú Sojuz do Saskatchewanu. Odtiaľ ho do San Francisca prepraví stíhačka kanadského letectva. Američania jej dovolia vstup do svojho vzdušného priestoru.“

„Prečo práve Saskatchewan?“

„Sojuz štartuje z kozmodrómu Bajkonur, ktorý leží vo vysokej zemepisnej šírke. Najbezpečnejšie miesta na pristátie sú rovnako vysoko. Saskatchewan je najbližšia veľká a plochá oblasť, ktorá spĺňa všetky kritériá.“

Zdvihol som ruku. „Počkajte moment. Rusi, Kanaďania a Američania jednoducho urobia, čo im poviete?“

„Áno. Bez debaty.“

„Vy si zo mňa strieľate, však?“

„Udomácnite sa v svojom novom labáku, doktor Grace. Mňa už čakajú iné povinnosti.“

Bez ďalších rečí odišla a zavrela za sebou dvere.

„Áno!“ Nadšene švihnem päsťou do vzduchu.

Vyskočím na nohy a leziem hore do laboratória. Z neho ma ďalší rebrík dovedie k tajomnému poklopu. Presne ako naposledy, aj teraz sa ozýva počítač: „Na odomknutie prielezu uveďte svoje meno.“

„Ryland Grace,“ vravím s povýšeneckým úsmevom. „Doktor Ryland Grace.“

Jedinou reakciou je tiché cvaknutie v poklope. Po všetkom tom trápení, meditáciách a nazeraní do mysle, len aby som zohnal to meno, mi mohol pripraviť aj niečo veľkolepejšie. Konfety alebo také čosi.

Chytím koleso, krútim ním. Moje kráľovstvo sa práve rozrástlo o prinajmenšom jednu miestnosť. Tlačím poklop nahor, ale na rozdiel od toho do laboratória sa odsúva nabok. Ďalšia miestnosť je malá, takže v nej asi nebolo dosť miesta. A je to… Hm?

Zapínajú sa ďalšie LED-ky. Miestnosť je okrúhla ako tie pred ňou, no nemá tvar valca. Steny sa smerom k stropu zužujú. Je to zoseknutý kužeľ.

Posledné dni som strávil len s minimom informácií, o ktoré by sa dalo oprieť. Teraz sa na mňa valia zo všetkých strán. Kam oko dovidí, všade samé počítačové monitory a dotykové displeje. Už len z množstva svietiacich a blikajúcich kontroliek by sa človeku zakrútila hlava. Niektoré obrazovky ukazujú riadky čísel, ďalšie najrôznejšie diagramy a iné sú zase čierne.

Na okraji skosenej steny je ďalší poklop. Tento však nepredstavuje žiadnu záhadu, lebo je na ňom jasný nápis PRECHODOVÁ KOMORA a pod ním okienko. Vidím cezeň drobný priestor – akurát tak pre jednu osobu – so zaveseným skafandrom. V protiľahlej stene je ďalší poklop. Veru tak. Prechodová komora.

No a uprostred toho všetkého je kreslo. Umiestnili ho tak, aby sa z neho dalo bez problémov dosiahnuť na všetky obrazovky a displeje.

Leziem dnu, sadám si do kresla. Je hlboké a pohodlné.

„Registrujem pilota,“ oznamuje počítač. „Uhlová anomália.“

Tak pilota? Okej.

„Kde je tá anomália?“ pýtam sa ho.

„Uhlová anomália.“

Vidím, že to nie je žiadny HAL 9 000. Hľadám na spleti monitorov niečo, čo by mi prezradilo viac. Na jednom bliká červený rámček. Nakláňam sa, nech lepšie vidím.

uhlová anomália: chyba relatívneho pohybu

predpovedaná rýchlosť: 11 423 km/s

nameraná rýchlosť: 11 872 km/s

stav: automatická korekcia. nepožaduje sa zásah obsluhy.

Hm. To mi nič nehovorí. Rozumiem z toho tak nanajvýš „km/s“ – kilometre za sekundu.

Nad textom je obrázok Slnka. Trocha na ňom poskakuje. Žeby video? Priamy prenos? Alebo sa mi to len zdá? Niečo mi napadne, tak siahnem na displej a roztiahnem na ňom dva prsty.

No jasné. Obraz sa približuje celkom ako na smartfóne. Zväčšujem ho, kým slnko nezaplní celú obrazovku. Obraz je stále neuveriteľne ostrý. Buď ide o fotografiu s neskutočne vysokým rozlíšením, alebo to bude výstup z extrémne silného solárneho teleskopu.

Skupina škvŕn zaberá odhadom 1 % povrchu. Pri škvrnách na Slnku je to celkom normálne. Znamená to, že sa pozerám na pol stupňa obvodu našej hviezdy (k tomu ma doviedol len veľmi hrubý výpočet). Slnko sa otočí okolo vlastnej osi raz za dvadsaťpäť dní (stredoškolskí profesori takéto veci vedia z hlavy). Malo by trvať asi hodinu, kým škvrny zmiznú za okrajom displeja. Neskôr prídem skontrolovať, či to aj naozaj spravili. Ak áno, je to priamy prenos. Ak nie, je to len fotka.

Hm… 11 872 kilometrov za sekundu.

Rýchlosť je relatívna. Nedáva zmysel, kým neporovnávate dva predmety. Auto na diaľnici môže ísť stodesiatkou v porovnaní s okolitým terénom, no jeho rýchlosť voči autu v druhom pruhu môže byť aj 0. Čo je teda tá „nameraná rýchlosť“? Vlastne to asi aj viem.

Som v kozmickej lodi, nie? Musí to tak byť. Tá hodnota potom bude jej rýchlosť. Ale voči čomu? Tipujem, že voči Slnku. Vo vzťahu k Slnku sa pohybujem rýchlosťou 11 872 kilometrov za sekundu.

Kútikom oka registrujem pohyb v texte na dolnej obrazovke. Niečo sa zmenilo?

uhlová anomália: chyba relatívneho pohybu

predpovedaná rýchlosť: 11 422 km/s

nameraná rýchlosť: 11 871 km/s

stav: automatická korekcia. nepožaduje sa zásah obsluhy.

Sú tam iné čísla! Obe klesli o kilometer. No teda! Ale moment! Vyberám z tógy stopky (najlepší filozofi starého Grécka vždy nosili v tóge stopky) a zízam na displej. Pripadá mi to ako celá večnosť. Už to skoro vzdám, keď čísla zase klesnú. Zapínam stopky.

Tentoraz som pripravený vydržať, nech to trvá akokoľvek dlho. Znova mi to pripadá ako celá večnosť, no nepoľavujem. Nakoniec obe čísla zase klesajú a ja môžem stopky opäť zastaviť.

Šesťdesiatšesť sekúnd.

„Nameraná rýchlosť“ klesá každých 66 sekúnd. Pár rýchlych výpočtov mi prezrádza akceleráciu… 15 metrov za sekundu na druhú. Je to rovnaká „gravitačná akcelerácia“, akú som vyrátal aj predtým.

Sila, čo na mňa pôsobí, nie je ani gravitácia, ani odstredivka. Som v kozmickej lodi, ktorá sústavne akceleruje. Teda, v skutočnosti skôr spomaľuje – hodnoty klesajú.

A tá rýchlosť… je ohromne vysoká. Áno, klesá, ale… No teda! Prevyšuje všetko v slnečnej sústave. Niečo také rýchle by uniklo z gravitačného poľa Slnka a vydalo sa do medzihviezdneho priestoru.

Displej nehovorí nič o tom, kam smerujeme. Ukazuje len relatívnu rýchlosť. Otázkou teda je, či sa rútim k Slnku alebo od neho.

Je to v podstate akademická otázka. Buď som na kolíznom kurze so Slnkom, alebo sa od neho vzďaľujem do hlbokého vesmíru bez nádeje na návrat. Alebo sa možno pohybujem smerom k Slnku, nie však priamo proti nemu. V tom prípade ho miniem… a až potom odletím do hlbokého vesmíru bez nádeje na návrat.

Nuž, ak ten záber na Slnko pochádza z priameho prenosu, tak sa škvrny musia časom zväčšovať alebo zmenšovať. Stačí zistiť, či je to priamy prenos, a na to treba počkať asi hodinu. Znova vyťahujem stopky.

Oboznamujem sa s miliónom ďalších obrazoviek v kabíne. Väčšina z nich mi poskytne nejaké informácie, na jednej je však len jednoduchý okrúhly obrázok. Pôvodne som ho považoval za šetrič obrazovky, ktorá ožije, až keď na ňu siahnem, teraz však vidím, že mi možno prezradí viac ako všetky ostatné.

Je to logo našej misie. Videl som dosť dokumentov o NASA, aby som vedel, ako takéto emblémy vyzerajú. Modrá vonkajšia kružnica obsahuje nápis posledná šanca hore a zem dolu. Je to meno lode a jej domovský prístav.

Dalo sa čakať, že loď pochádza zo Zeme, ale dobre. Aspoň viem, ako sa volá.

Som na palube Poslednej šance.

Nie som si istý, čo s tou informáciou robiť.

Logo mi však môže prezradiť ešte oveľa viac. V modrom kruhu je žltý, v ňom zase čierna plocha a divné symboly: žltý krúžok s bielym lemovaním a bodkou v strede, modrý s bielym krížikom a menší s malým „t“. Netuším, čo zastupujú. Na okraji čiernej plochy stojí: , ИЛЮХИНА a grace.

Posádka.

Ja som Grace, takže zvyšné dva nápisy budú menami tých múmií o dve poschodia nižšie. Číňana a Rusky. Už si na nich takmer spomínam, no nie celkom. Asi to potláča nejaký interný mechanizmus. Keby som si spomenul, tak by ma to bolelo, a mozog sa automaticky bráni. Myslím. Naisto to neviem – som učiteľ vedeckých predmetov, nie psychológ so špecializáciou na traumatické stavy.

Utieram si oči. Možno by som sa nateraz ani veľmi nemal snažiť spomenúť si na nich.

Musím niečím zabiť celú hodinu. Nechám myseľ, nech si lieta, kam chce. Možno si spomeniem ešte na niečo iné. Ide mi to čoraz ľahšie.

„Toto sa mi nie celkom páči,“ zahuhlal som do skafandra, čo som mal na sebe. Na plastovom okienku sa mi zrážal dych.

„Nič sa vám nestane,“ uistila ma Strattová cez interný komunikačný systém. Sledovala ma spoza dvojitého a veľmi hrubého skla.

Laboratórium prešlo viacerými zlepšeniami. Výbava ostala rovnaká, no miestnosť vzduchotesne oddelili od okolia a steny pokryli hrubým plastom na akejsi špeciálnej páske. Všade samé emblémy Centra pre kontrolu a prevenciu chorôb. Karanténne opatrenia ma teda neupokojili.

Dovnútra sa vchádzalo cez prechodovú komoru z hrubého plastu. Kým ma do nej pustili, musel som si obliecť skafander s hadicou na prívod vzduchu. Ťahala sa z neho kamsi k stropu.

Najmodernejšie vybavenie už čakalo len na to, kedy ho začnem používať. Ešte nikdy som nevidel takto kvalitne vybavené pracovisko. V strede stál vozík s kontajnerom v tvare valca. Bolo na ňom napísané образец. Veľa mi to nepovedalo.

Strattová nebola v pozorovateľni sama. Postávalo tam s ňou asi dvadsať ľudí vo vojenských uniformách. Veľká medzinárodná skupina. So záujmom sa na mňa pozerali. Nik z nich nepovedal ani slovo, no všetci stáli pol kroka za Strattovou.

Siahol som rukou v rukavici na prívod vzduchu a pozrel sa na ňu. „Je to fakt nutné?“

Opäť stisla tlačidlo interkomu. „V tom valci je s veľkou pravdepodobnosťou mimozemská forma života. Nechceme nič riskovať.“

„Tak moment… Vy nič neriskujete, ale čo ja?“

„Tak to nie je.“

„Akože nie?“

Na moment sa odmlčala. „Okej, je to presne tak.“

Prešiel som k valcu. „Museli toto všetko podstúpiť aj ostatní?“

Pozrela sa na ľudí v uniformách, tí však len krčili plecami. „Akí ostatní?“

„Ak to vôbec je život,“ zamrmlal som.