Čudná príhoda
so psom uprostred noci

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Mark Haddon

Čudná príhoda so psom uprostred noci – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Túto knihu
venujem
Sos.

Ďakujem
Kathryn Heymanovej, Clare Alexandrovej,
Kate Shawovej a Daveovi Cohenovi.

Poznámka

Logo londýnskeho metra, vzory látok a linkový diagram sú reprodukované s láskavým dovolením Transport for London. Reklama Kuoni je reprodukovaná s láskavým dovolením Kuoni Advertising. Maturitná otázka z matematiky je reprodukovaná s láskavým dovolením organizácie Oxford Cambridge and RSA Examinations. Vydavateľ urobil, čo bolo v jeho silách, aby vypátral aj ostatných majiteľov autorských práv, a je ochotný v ďalších vydaniach tohto diela opraviť prípadné chyby.

2

Bolo 7 minút po polnoci. Uprostred trávnika pred domom pani Shearsovej ležal pes. Mal zatvorené oči. Vyzeral, ako keby poležiačky bežal, ako to psi robievajú, keď sa im sníva, že naháňajú mačku. Lenže tento pes nebežal ani nespal. Bol mŕtvy. Trčali z neho záhradnícke vidly. Zrejme mu prešli celým telom a zapichli sa do zeme, lebo nespadli. Usúdil som, že psa pravdepodobne zabili vidlami, pretože som na ňom nezbadal iné zranenia – a okrem toho si nemyslím, že by niekto prepichoval vidlami psa, ktorý už z nejakého dôvodu umrel, napríklad na rakovinu alebo preto, že ho zrazilo auto. Ale nebol som si tým úplne istý.

Vošiel som do bránky pani Shearsovej a zavrel som za sebou. Prešiel som po tráve k psovi a kľakol som si k nemu. Položil som mu ruku na ňufák. Bol ešte teplý.

Pes sa volal Wellington. Patril našej priateľke pani Shearsovej. Bývala na druhej strane ulice, ale o dva domy ďalej doľava.

Wellington bol pudel. Nie z tých malých, čo majú účes, ale veľký pudel. Mal čiernu kučeravú srsť, a keď ste sa k nemu priblížili, mohli ste vidieť, že pod srsťou má bledožltú kožu ako kurča.

Pohladkal som Wellingtona a rozmýšľal som, kto ho zabil a prečo.

3

Volám sa Christopher John Francis Boone. Poznám všetky krajiny sveta a ich hlavné mestá a všetky prvočísla do 7 507.

Pred ôsmimi rokmi, keď som sa zoznámil so Siobhan, ukázala mi tento obrázok:

Vedel som, že to znamená „smutný“ – a tak som sa cítil, keď som našiel mŕtveho psa.

Potom mi ukázala takýto obrázok:

A ja som vedel, že to znamená „veselý“, ako keď čítam o letoch Apolla do kozmu alebo keď ráno o tretej alebo o štvrtej ešte nespím, prechádzam sa po ulici a predstieram, že som jediný človek na svete.

Siobhan nakreslila ešte takéto obrázky:

Ale nevedel som, čo znamenajú.

Poprosil som ju, aby ich nakreslila veľa a aby mi ku každému napísala, čo presne znamená. Nosil som ten papier vo vrecku, a vždy keď mi nebolo jasné, čo ľudia hovoria, pozrel som sa naň. Aj tak bolo ťažké určiť, ktorý obrázok sa najviac podobá na tvár toho človeka, lebo ľudia pri rozprávaní veľmi rýchlo menia výraz.

Keď som Siobhan povedal, čo robím, vzala ceruzku a ďalší kus papiera a povedala, že ľudia sú zo mňa asi

a zasmiala sa. Tak som ten prvý papier roztrhal a zahodil. Siobhan sa mi ospravedlnila. Teraz, keď neviem, čo ľudia hovoria, buď sa ich spýtam, alebo idem preč.

5

Vytiahol som zo psa vidly, vzal som ho do náručia a postískal. Z dier po vidlách tiekla krv.

Mám psov rád. Vždy viem, čo si pes myslí. Má štyri nálady. Veselú, smutnú, zlostnú a sústredenú. Okrem toho, psi sú verní a neklamú, pretože nevedia rozprávať.

Stískal som psa presne 4 minúty, keď som začul krik. Zdvihol som hlavu a uvidel pani Shearsovú, ako ku mne beží z patia. Mala na sebe pyžamo a župan, naružovo nalakované nechty na nohách a bola bosá.

Pani Shearsová kričala: „Čo, doriti, si urobil môjmu psovi?!“

Nemám rád, keď na mňa ľudia kričia. Bojím sa, že ma udrú alebo že sa ma chcú dotknúť, a neviem, čo sa stane.

„Pusť toho psa!“ kričala. „Pusť toho mizerného psa, preboha!“

Položil som psa do trávy a cúvol som o 2 metre.

Sklonila sa. Myslel som, že vezme psa do náručia, ale neurobila to. Asi si všimla, koľko je tam krvi, a nechcela sa zašpiniť. Namiesto toho začala znova kričať.

Zapchal som si rukami uši, zatvoril oči a sklonil som sa, až som sa čelom dotýkal trávy. Tráva bola mokrá a príjemne studená.

7

Toto je detektívny román.

Siobhan povedala, že by som mal napísať niečo, čo by som sám chcel čítať. Väčšinou čítam knihy o prírodných vedách a matematike, romány nemám rád. V románoch totiž ľudia hovoria také veci ako: „Mám v tele železné i strieborné žily, aj obyčajné blato. Nemôžem sa stiahnuť do pevnej päste, akú zatínajú tí, čo nezávisia od podnetov.“* Čo to znamená? Neviem. Ani otec to nevie. Ani Siobhan, ani pán Jeavons. Pýtal som sa ich.

* Túto knihu som objavil v knižnici, keď ma matka raz zobrala do mesta.

Siobhan má dlhé blond vlasy a nosí okuliare v ráme zo zeleného plastu. A pán Jeavons vonia mydlom a nosí hnedé topánky, v každej je približne 60 okrúhlych dierok.

Ale detektívne romány mám rád. Preto teraz píšem detektívku.

V detektívke musí niekto vypátrať, kto je vrah, a potom ho chytiť. Je to hádanka. Ak je dobrá, niekedy ju rozlúštite, skôr než sa kniha skončí.

Siobhan povedala, že kniha sa musí začať niečím, čo ľudí zaujme. Preto som začal psom. Začal som psom aj preto, že sa mi to naozaj stalo a ja si neviem predstaviť niečo, čo sa mi nestalo.

Siobhan si prečítala prvú stranu a povedala, že je iná. Dala to slovo do úvodzoviek, ktoré znázornila zohnutými ukazovákmi a prostredníkmi. Povedala, že v detektívkach zvyčajne zabíjajú ľudí. Ja som povedal, že v Psovi baskervillskom predsa zabili dvoch psov – toho, čo strašil na slatinách, a španiela doktora Mortimera. Lenže Siobhan namietla, že obeťou vraždy bol sir Charles Baskerville, nie psi. A ešte povedala, že čitateľom záleží skôr na ľuďoch ako na psoch, takže keď v knihe zabijú človeka, čitateľa viac zaujíma, ako to dopadne.

Povedal som, že chcem písať o niečom, čo sa skutočne stalo. Poznal som ľudí, čo zomreli, ale nepoznal som nikoho zabitého, teda okrem otca môjho spolužiaka Edwarda, ale to bola nehoda pri lietaní na vetroni, nie vražda. A navyše som pána Paulsona nepoznal. Tiež som povedal, že mám rád psov, lebo sú verní a úprimní a niektorí psi sú inteligentnejší a zaujímavejší ako niektorí ľudia. Napríklad Steve, čo chodieva do školy iba vo štvrtok, treba ho kŕmiť a nevedel by ani priniesť palicu. Siobhan ma poprosila, aby som to nehovoril Stevovej matke.

11

Potom prišla polícia. Policajti sa mi páčia. Majú uniformy a čísla a každý vie, čo by mali robiť. Boli dvaja, policajtka a policajt. Policajtka mala na ľavom členku dierku v pančuche a uprostred nej červený škrabanec. Policajt mal na podrážke prilepený veľký oranžový list, ktorý z jednej strany prečnieval.

Policajtka položila pani Shearsovej ruku na plece a odviedla ju späť do domu.

Zdvihol som hlavu z trávy.

Policajt si ku mne čupol a spýtal sa: „Povieš mi, čo sa tu deje, mladý muž?“

Posadil som sa a povedal: „Ten pes je mŕtvy.“

„To som už pochopil,“ povedal.

A ja som povedal: „Myslím, že ho niekto zabil.“

„Koľko máš rokov?“

„15 rokov, 3 mesiace a 2 dni.“

„A čo si tu vlastne robil?“

„Držal som psa.“

„A prečo si ho držal?“

To bola ťažká otázka. Chcel som ho držať. Mám psov rád. Bolo mi smutno, keď som videl, že Wellington je mŕtvy.

Keďže mám rád aj policajtov, chcel som odpovedať, lenže policajt mi nedal dosť času, aby som si premyslel správnu odpoveď.

„Prečo si držal toho psa?“ spýtal sa znova.

„Mám psov rád,“ povedal som.

„Zabil si ho?“ spýtal sa.

„Nezabil.“

„To sú tvoje vidly?“

„Nie.“

„Zdá sa, že ťa to poriadne zobralo,“ povedal policajt.

Dával mi príliš veľa otázok naraz a príliš rýchlo. Kopili sa mi v hlave ako bochníky vo fabrike, kde pracuje strýko Terry. Je to pekáreň a strýko tam obsluhuje krájací stroj. Niekedy krájač nepracuje dosť rýchlo, ale bochníky stále prichádzajú a stroj sa zablokuje. Moja myseľ mi niekedy pripadá ako stroj, ale nie vždy ako krájač. Aspoň viem ľuďom vysvetliť, čo sa odohráva v mojej hlave.

Policajt povedal: „Spýtam sa ešte raz…“

Zvalil som sa na trávnik a zase som si pritisol čelo na zem a začal som vydávať zvuky, ktoré otec volá vrčanie. Robím to vždy, keď zvonka prichádza do mojej hlavy priveľa informácií. Je to, ako keď sa pre niečo rozrušíte a dáte si na ucho rádio a naladíte miesto medzi dvoma stanicami, takže počujete iba biely šum, a potom dáte zvuk na maximum a nič iné nepočujete a vtedy viete, že ste v bezpečí, lebo nič iné nepočuť.

Policajt ma chytil za ruku a vytiahol hore.

Nepáčilo sa mi, že sa ma dotkol.

A tak som ho udrel.

13

V tejto knihe nebudú žiadne vtipy. Neviem rozprávať vtipy, pretože im nerozumiem. Napríklad obľúbený vtip môjho otca je ten o policajtovi, ktorý si na televízor vešal feferónku, aby mal ostrejší obraz.

Viem, prečo je to smiešne. Spýtal som sa. Slovo ostrý má totiž dva významy, z ktorých jeden sa vzťahuje iba na obraz a jeden iba na feferónku.

Keď si ho opakujem a uvedomujem si všetky ďalšie významy toho slova, lebo ostrý môže byť aj nôž, pripadám si, akoby som počul niekoľko hudobných skladieb odrazu, čo je nepríjemný chaos, vôbec to nie je príjemné ako biely šum. Ako keby niekoľko ľudí rozprávalo naraz, ale každý niečo iné.

Tak preto v tejto knihe nie sú žiadne vtipy.

17

Policajt na mňa chvíľu pozeral a nič nevravel. Potom povedal: „Zatýkam ťa za útok na policajného dôstojníka.“

Hneď som sa upokojil, lebo takto hovoria policajti v televízii a vo filmoch.

Potom povedal: „Vrelo ti odporúčam, aby si nasadol do auta, ty zasran, lebo ak znova začneš robiť hlúposti, prestanem sa ovládať, je ti to jasné?“

Išiel som k policajnému autu, čo parkovalo pred bránou. Otvoril mi zadné dvere a ja som nastúpil. On si sadol za volant a z vysielačky zavolal policajtke, ktorá bola stále v dome. Povedal: „Ten malý smrad na mňa vybehol, Kate. Vydržíš u pani S., kým ho odveziem na stanicu? Pošlem po teba Tonyho.“

A ona povedala: „Jasné. Uvidíme sa neskôr.“

Policajt povedal: „Okej.“ A potom sme sa pohli.

V aute bolo cítiť horúci plast, vodu po holení a zemiakové hranolčeky.

Cestou do mesta som pozoroval oblohu. Bola jasná noc a bolo vidieť Mliečnu cestu.

Niektorí ľudia si myslia, že Mliečna cesta je dlhý rad hviezd, ale nie je. Naša galaxia je obrovský disk plný hviezd vzdialených milióny svetelných rokov a slnečná sústava je niekde na okraji toho disku.

Ak sa pozriete smerom A, teda kolmo na disk, veľa hviezd neuvidíte. Ale keď sa pozriete smerom B, uvidíte ich oveľa viac, lebo sa dívate dovnútra galaxie, a keďže galaxia je disk, vidíte pruh hviezd.

A potom som myslel na to, ako dlho vedci uvažovali, prečo je obloha v noci tmavá, keď vo vesmíre sú bilióny hviezd a zrejme sú všade, kam sa človek pozrie, takže správne by obloha mala byť vysvietená, pretože svetlu, čo vychádza z hviezd, na ceste k Zemi skoro nič nestojí v ceste.

Potom prišli na to, že vesmír sa rozpína a že po veľkom tresku sa hviezdy rozleteli na všetky strany, a čím ďalej sú od nás, tým rýchlejšie sa pohybujú, niektoré sa pohybujú skoro tak rýchlo ako svetlo a to je dôvod, prečo ich svetlo nikdy nedopadne na Zem.

To sa mi páči. Je to niečo, na čo môžete prísť aj sami, stačí sa v noci pozerať na oblohu a rozmýšľať. A nemusíte sa nikoho na nič pýtať.

Keď sa vesmírna explózia skončí, všetky hviezdy spomalia ako lopta vyhodená do vzduchu, zastavia sa a potom začnú padať smerom k centru vesmíru. A vtedy uvidíme všetky hviezdy, koľko ich je, lebo sa budú pohybovať smerom k nám, stále rýchlejšie a rýchlejšie, a my budeme vedieť, že sa blíži koniec sveta, lebo keď pozrieme na nočnú oblohu, nebude tmavá, ale ožiarená biliónmi padajúcich hviezd.

Ibaže to nikto neuvidí, lebo na Zemi neostanú žiadni ľudia. V tom čase už pravdepodobne vyhynú. Ale aj keby ľudia ešte existovali, nič by nevideli, pretože tá žiara bude taká silná a ostrá, že by všetkých spálila na popol, aj keby bývali v tuneloch.

19

V knihách sa kapitoly zvyčajne číslujú prirodzenými číslami 1, 2, 3, 4, 5, 6 a tak ďalej. Ale ja som sa rozhodol číslovať kapitoly v mojej knihe prvočíslami 2, 3, 5, 7, 11, 13 a tak ďalej, pretože sa mi páčia.

Takto prídete na to, čo sú prvočísla:

Po prvé, napíšete všetky kladné celé čísla, čo existujú.

Potom dáte preč všetky čísla, ktoré sú násobkom 2. Potom dáte preč všetky čísla, ktoré sú násobkom 3. Potom dáte preč všetky čísla, ktoré sú násobkom 4, 5, 6, 7 a tak ďalej. Čísla, ktoré vám ostanú, sú prvočísla.

Nie je to ťažké, ale ešte nikto nevymyslel jednoduchý vzorec, pomocou ktorého by ste hneď zistili, či nejaké veľmi veľké číslo je prvočíslo alebo aké nasleduje po ňom. Ak je to ozaj velikánske číslo, počítaču by trvalo celé roky, kým by zistil, či ide o prvočíslo.

Prvočísla sú užitočné pri šifrovaní a v Amerike sa považujú za vojenský materiál. Ak objavíte vyše stociferné prvočíslo, treba to oznámiť CIA a oni ho od vás odkúpia za 10 000 $. Ale to nie je veľmi dobrý spôsob, ako si zarábať na živobytie.

Prvočísla sú čísla, ktoré zostanú, keď z tabuľky zoberiete všetky, čo tam nepatria. Myslím, že prvočísla sú ako život. Sú síce logické, ale aj keby ste celý čas na nič iné nemysleli, neprídete na žiadne pravidlo.

23

Keď som prišiel na policajnú stanicu, kázali mi vytiahnuť šnúrky z topánok a vyprázdniť vrecká na stôl, to pre prípad, že by som v nich mal niečo, čo by som mohol použiť, aby som zabil seba alebo ušiel, alebo zaútočil na policajta.

Seržant za stolom mal veľmi chlpaté ruky a nechty obhryzené do krvi.

Toto je zoznam vecí, ktoré som mal vo vreckách:

1. Švajčiarsky vreckový nôž s 13 doplnkami vrátane nožničiek na drôt, pílky, špáradla a pinzety.

2. Kúsok motúza.

3. Časť drevenej skladačky, ktorá vyzerala takto:

4. 3 granuly žrádla pre môjho potkana Tobyho.

5. 1,47£ (jednu librovú mincu, jednu dvadsaťpencovú mincu, dve desaťpencové, jednu päťpencovú a jednu dvojpencovú mincu).

6. Červenú kancelársku sponku.

7. Kľúč od domu.

Mal som aj hodinky a oni chceli, aby som ich tam tiež nechal, ale povedal som, že hodinky potrebujem, aby som vedel, koľko je hodín. Snažili sa mi ich zobrať, ale začal som kričať, a tak mi ich nechali.

Pýtali sa, či mám rodinu. Povedal som, že mám. Spýtali sa, kto je moja rodina. Povedal som, že otec, matka je mŕtva. A tiež strýko Terry, ale ten je v Sunderlande a je to otcov brat, a potom starí rodičia, ale traja už nežijú a stará mama Burtonová je v ústave, pretože má stareckú demenciu a o mne si myslí, že som postava z televíznej obrazovky.

Potom chceli otcovo telefónne číslo.

Povedal som, že má dve čísla, jedno domov a jedno na mobil, a dal som im obidve.

V policajnej cele bolo dobre. Bola to takmer dokonalá kocka dlhá 2 metre, široká 2 metre a vysoká 2 metre. Obsahovala približne 8 kubických metrov vzduchu. Na jednej stene bolo okienko s mrežami a na opačnej kovové dvere s medzerou naspodku, cez ktorú vám dajú podnos s jedlom, a o niečo vyššie bolo odsúvacie okienko, aby policajti mohli nazrieť dovnútra a skontrolovať, či väzeň neušiel alebo nespáchal samovraždu. Ešte tam bola čalúnená lavica.

Rozmýšľal som, ako by som odtiaľ ušiel, keby som bol v románe. Bolo by to dosť ťažké, lebo okrem oblečenia a topánok bez šnúrok som nemal nič.

Rozhodol som sa, že by som počkal na slnečný deň a pomocou okuliarov by som sústredil slnečný lúč na kus látky a zapálil ho. Ušiel by som, až zbadajú dym a vyvedú ma z cely. A keby si nič nevšimli, na tú horiacu látku a oheň by som sa vycikal.

Bol som zvedavý, či pani Shearsová povedala policajtom, že som zabil Wellingtona, a či pôjde do väzenia, keď polícia zistí, že klamala. Lebo rozprávať o ľuďoch klamstvá je ohováranie.

29

Ja sa v ľuďoch nevyznám.

Mám na to dva hlavné dôvody.

Prvý hlavný dôvod je, že ľudia veľa rozprávajú, ale nepoužívajú pritom slová. Siobhan hovorí, že keď zdvihnete obočie, môže to znamenať všeličo. Môže to znamenať chcem s tebou sexovať, ale tiež to môže znamenať myslím si, že to, čo si práve povedal, bolo veľmi hlúpe.

Siobhan ešte hovorí, že ak zatvoríte ústa a hlasno vydýchnete nosom, môže to znamenať, že ste uvoľnení alebo unudení, alebo nahnevaní, to závisí od toho, koľko vzduchu vypustíte z nosa a ako rýchlo, ako vyzerajú vaše ústa, ako sedíte a čo ste predtým povedali, a od ďalších vecí, ktoré sú príliš zložité na to, aby na ne človek prišiel za pár sekúnd.

Druhý hlavný dôvod je, že ľudia často rozprávajú v metaforách. Tu je niekoľko príkladov:

Vzal nohy na plecia.

Z neba padali motyky.

Padla mu do oka.

To bol deň – hotová báseň.

Mal maslo na hlave.

Slovo metafora znamená preniesť z jedného miesta na druhé a pochádza z gréckych slov μετα (to znamená z jedného miesta na druhé) a φεριυ (to znamená niesť) a je to, keď niečo opíšete slovom, ktoré znamená niečo iné. Takže aj slovo metafora je metafora.

Podľa mňa by sa to malo volať klamstvo, pretože báseň je báseň a deň je deň a ešte som nevidel, aby z neba padali motyky. A keď si to chcem predstaviť, som z toho ešte popletenejší, lebo keď si predstavím, že niekto niekomu padne do oka, zdá sa mi to dosť nepohodlné a nie je mi jasné, ako to súvisí s tým, že sa mu ten niekto páči, a potom zabudnem, o čom ten človek vlastne hovorí.

Aj moje meno je metafora. Znamená niesť Krista a pochádza z gréckych slov χριστος (teda Christos, Kristus) a φεριυ a toto meno dostal svätý Krištof, Christopher, lebo preniesol Ježiša Krista cez rieku.

Ktovie, ako sa volal pred tým, než preniesol Krista cez rieku. Ale asi sa nevolal nijako, pretože tá historka je apokryf, čo znamená, že takisto nie je pravdivá.

Matka hovorievala, že Christopher je pekné meno, lebo ten príbeh je o láskavosti a priateľskej pomoci, ale ja nechcem, aby moje meno znamenalo príbeh o láskavosti a priateľskej pomoci. Chcem, aby moje meno znamenalo mňa.

31

Keď otec prišiel na policajnú stanicu, bolo 1.12. Uvidel som ho až o 1.28, ale vedel som, že je tam, lebo som ho počul.

Kričal: „Chcem vidieť svojho syna!“ A: „Dopekla, prečo je zatvorený?“ A: „Jasné, že som naštvaný!“

Počul som, ako mu policajt hovorí, aby sa upokojil. Potom som dosť dlho nič nepočul.

O 1.28 policajt otvoril dvere cely a povedal, že ma niekto chce vidieť.

Vyšiel som von. Otec stál v chodbe. Zdvihol pravú ruku a roztiahol prsty ako vejár. Ja som zdvihol ľavú ruku a roztiahol som prsty ako vejár a potom sme sa tými prstami dotkli. Robievame to, lebo otec ma niekedy chce objať, ale ja sa nerád objímam a namiesto toho robíme tú vec s prstami, ktorá znamená, že ma otec ľúbi.

Potom policajt povedal, aby sme šli za ním do inej miestnosti. Tam bol stôl a tri stoličky. Povedal, aby sme si sadli, a on si sadol oproti nám. Na stole bol magnetofón a ja som sa spýtal, či ma teraz bude vypočúvať a či si moju výpoveď nahrá.

Policajt povedal: „Myslím, že to nebude potrebné.“

Bol to inšpektor. Spoznal som to podľa toho, že nemal uniformu. Zato mal v nose chlpy. Vyzeralo to, akoby sa mu v nosných dierkach schovávali dve maličké myšky.**

** To nie je metafora, ale prirovnanie, čo znamená, že to naozaj vyzeralo, akoby mal v nosných dierkach ukryté dve maličké myšky, a ak si predstavíte muža s dvoma myškami v nosných dierkach, budete vedieť, ako ten policajný inšpektor vyzeral. Prirovnanie nie je klamstvo, pokiaľ to nie je zlé prirovnanie.

Povedal: „Rozprával som sa s tvojím otcom a on vraví, že si nechcel udrieť policajta.“

Ja som mlčal, lebo to nebola otázka.

„Chcel si udrieť policajta?“

„Áno.“

Zmraštil tvár. „Ale nechcel si mu ublížiť, však?“

Chvíľu som uvažoval a potom som povedal: „Nie. Nechcel som mu ublížiť. Chcel som, aby sa ma prestal dotýkať.“

A on povedal: „Vieš, že nie je správne udrieť policajta, však?“

„Viem,“ odpovedal som.

Na chvíľu stíchol a potom sa spýtal: „Christopher, zabil si toho psa?“

A ja som odpovedal: „Nie, nezabil.“

On povedal: „Vieš, že nie je správne klamať policajtovi a že ťa čakajú problémy, ak to urobíš?“

„Áno.“

„Takže vieš, kto zabil toho psa?“

„Nie.“

„Hovoríš pravdu?“

„Áno. Ja vždy hovorím pravdu.“

A on povedal: „Dobre. Dostaneš výstrahu.“

Spýtal som sa: „Dáte mi to na papieri ako vysvedčenie, čo si môžem odložiť?“

„Nie, výstraha znamená, že dáme do záznamu, čo si vykonal. Udrel si policajta, ale bola to nehoda a nemal si v úmysle mu ublížiť.“

Ja som povedal: „Lenže to nebola nehoda.“

A otec zašomral: „Christopher, prosím ťa.“

Policajt zatvoril ústa, hlasno vydýchol nosom a potom vyhlásil: „Nabudúce, keď sa dostaneš do maléru, vytiahneme tento záznam a celú vec budeme posudzovať oveľa prísnejšie. Rozumel si?“

Povedal som, že áno.

Potom policajt povedal, že môžeme odísť, vstal, otvoril dvere a my sme vyšli na chodbu. Vrátili sme sa do prijímacej kancelárie, kde som si vyzdvihol igelitové vrecko, v ktorom boli tieto veci: švajčiarsky nožík, kúsok motúza, časť drevenej skladačky, 3 granuly žrádla pre potkana Tobyho, 1,47 £, kancelárska sponka a kľúč od domu. A potom sme šli k otcovmu autu, ktoré parkovalo vonku, a odviezli sme sa domov.

37

Ja nikdy neklamem. Matka hovorievala, že preto, lebo som dobrý človek. Ale to nie je preto, že som dobrý človek. Je to preto, že neviem klamať.

Matka bola malá a pekne voňala. Niekedy nosila chlpatú bundu na zips, bola ružová a vľavo na prsiach mala maličký nápis Berghaus.

Klamstvo je, keď poviete, že sa niečo stalo, aj keď sa to nestalo. Lebo v určitom čase a na určitom mieste sa môže stať iba jedna vec. A nekonečné množstvo vecí sa v tom čase a na tom mieste nestalo. Keď myslím na niečo, čo sa nestalo, začnem rozmýšľať o všetkých ostatných veciach, ktoré sa nestali.

Napríklad dnes som mal na raňajky Ready Brek a horúci malinový mliečny koktail. Lenže ak poviem, že som mal Shreddies a hrnček čaju***, hneď začnem myslieť na Coco-Pops a limonádu, na ovsenú kašu a kolu a na to, že som neraňajkoval v Egypte, v kuchyni nebol žiadny nosorožec, otec nemal na sebe potápačský úbor a tak ďalej. Stačí o tom písať a už sa trasiem od strachu, ako keď stojím na streche vysokánskej budovy a dolu sú tisíce domov a áut a ľudí a ja toho mám plnú hlavu a bojím sa, že zabudnem stáť vzpriamene a držať sa zábradlia a že spadnem dolu a zabijem sa.

*** To je vylúčené, pretože Shreddies aj čaj sú hnedé.

To je ďalší dôvod, prečo nemám rád romány. Sú to samé klamstvá o veciach, ktoré sa nikdy nestali, a ja som z toho celý roztrasený a vystrašený.

A preto je všetko, čo som tu napísal, čistá pravda.

41

Cestou domov som nevidel Mliečnu cestu, lebo na oblohe boli mraky.

Povedal som: „Mrzí ma to.“ Lebo otec musel prísť na policajnú stanicu a to bolo zlé.

On povedal: „To nič.“

Ja som povedal: „Nezabil som toho psa.“

A on povedal: „Ja viem.“

Potom povedal: „Christopher, už žiadne maléry, dobre?“

„Nevedel som, že sa dostanem do maléru. Mám rád Wellingtona a šiel som ho iba pozdraviť, nevedel som, že ho niekto zabil.“

Otec povedal: „Len, prosím ťa, prestaň pchať nos do cudzích vecí.“

Chvíľu som rozmýšľal. „Zistím, kto zabil Wellingtona.“

„Ty si nepočul, čo som ti vravel, Christopher?“

„Počul som ťa, ale keď niekoho zavraždia, treba zistiť, kto to urobil, aby mohol byť potrestaný.“

Otec vzdychol. „Je to len pes, Christopher, poondiaty pes.“

„Ale ja si myslím, že aj psi sú dôležití.“

„Nechaj to tak.“

„Som zvedavý, či polícia vypátra toho človeka, čo Wellingtona zabil, a či ho potrestajú.“

Vtedy otec buchol päsťou do volantu a auto prešlo kúsok za prerušovanú čiaru v strede cesty a on zakričal: „Prepánaboha, nechaj to tak, dobre?“

Bolo mi jasné, že sa hnevá, lebo kričal, a ja som nechcel, aby sa hneval, tak som čušal, až kým sme neprišli domov.

Keď sme vošli cez vchodové dvere dovnútra, zamieril som rovno do kuchyne, zobral mrkvu pre Tobyho, šiel som hore a zavrel dvere na svojej izbe. Vypustil som Tobyho z klietky a dal mu mrkvu. Potom som zapol počítač a odohral som 76 hier Minesweepera a verziu pre pokročilých som spravil za 102 sekúnd, čo bolo iba o tri sekundy horšie ako môj doteraz najlepší čas 99 sekúnd.