Ďáblovo jablko

a jiné povídky

Hrůzostrašné příběhy napsala

Alena Kuzmová

Předmluva

Lidé si odjakživa rádi vyprávěli o strašidlech. Vymýšleli si různé duchy, kteří se zjevovali ve starých hradech, kostlivce, kteří o půlnoci vylézali z rakví, zvířata či věci, které měly nadpřirozené schopnosti, ďábly, kteří zasahovali do lidských životů, nebo záhadná zjevení, která varovala člověka před neštěstím. Nadpřirozené jevy a bytosti se nejdříve objevovaly v lidových pověstech a pohádkách, později se staly součástí napínavých hororových příběhů a filmů.

I když se ví, že strašidla nejsou a nikdy nebyla a že patří jen do říše fantazie, přesto příběhy o nich jsou stále velmi oblíbené. Je totiž příjemné občas se trochu bát, obzvlášť když dobře víme, že se jedná jen o takový druh strachu, který nám přináší pobavení.

Na toto téma vznikla kniha Ďáblovo jablko a jiné povídky. Všem jejím čtenářům přeji, aby s ní strávili chvíle plné napětí a zábavy.

Vaše

Alena Kuzmová

Ďáblovo jablko

Paní Strakovou znali téměř všichni obyvatelé v městečku. Bydlela v domě s velkou zahradou, kde pěstovala snad všechny druhy zeleniny a ovoce, kterým se v kraji dařilo. Pokud jde o rozmanitost a kvalitu plodů, žádná zahrada široko daleko se té její nevyrovnala. Její produkty byly opravdu prvotřídní a na trhu velmi žádané. Když přišla zjara na tržiště se svými prvními bylinkami a zeleninou, lidé se hrnuli k jejímu stánku v jednom proudu, neboť věděli, že nikde lepší zboží nekoupí.

Paní Straková byla neobyčejná žena. Lidé, kteří žili v jejím sousedství a znali ji už léta, tvrdili, že je jí nejméně osmdesát roků, ale vypadala spíš na čtyřicet. Stále byla plná života, usměvavá a vlídná k svým zákazníkům. Bylo až zarážející, odkud tato žena čerpá sílu, když žije o samotě a musí dělat veškerou práci na zahradě i v domácnosti jenom sama. ‚Ona tu zahradu miluje. Ta práce jí dává hodně potěšení, a proto ji udržuje tak svěží,‘ mysleli si lidé, kteří žili v okolí.

Přesto bylo na té ženě cosi zvláštního. Nikdy ji neviděli povídat si s někým mimo tržiště. Byla zcela osamělá, ale očividně jí to působilo potěšení. I když navenek ukazovala vlídnou tvář, vnímavější pozorovatel vycítil, že z ní vyzařuje jakási zlověstná energie. Jako by pod svým pomyslným závojem skrývala nějaké temné tajemství. Její přehnaná úslužnost, kterou se snažila přilákat k svému stánku hlavně náhodné návštěvníky městečka, téměř hraničila s úlisností. Nikdy je nezapomněla pozvat do své zahrady, aby si natrhali ovoce přímo ze stromů. Tvrdila, že tak chce získat jejich trvalou přízeň.

Místní lidé však říkali, že její zahrada je jako zakletá. Několik zákazníků tam prý už přišlo, aby si natrhali ovoce ze stromů, ale žádný z nich se nevrátil. Policisté prohledali její dům a všechny kouty zahrady, ale po návštěvnících jakoby se zem slehla. Nenašla se ani malá známka toho, že to místo navštívili. Paní Straková tvrdila, že si ti lidé jen natrhali trochu ovoce a odešli. Neexistoval proti ní žádný důkaz, ale navzdory tomu určitý stín podezření zůstal viset nad její hlavou. Věděla, že nikdo z místních lidí by si netroufl vejít do její zahrady, neboť pověst o zmizelých návštěvnících se mezi nimi pevně zakořenila.

Jednoho dne projížděl městečkem mladý muž. Vracel se ze vzdáleného města, kde se zúčastnil svatby jednoho svého přítele. Muž byl dost unavený a chtěl se protáhnout po dlouhé cestě, a tak zaparkoval vůz na náměstí.

‚Když už jsem tady zastavil, podívám se trochu po městě,‘ řekl si Jiří. Vtom si všiml, že hlouček lidí spěchá jedním směrem. Přidal se k nim a brzy nato došel na městské tržiště. Bylo pozdě odpoledne a někteří trhovci pomalu vyklízeli své stánky. Jen jedna žena stále čile prodávala své zboží a kupující se dál stavěli do fronty na zeleninu a ovoce u jejího stánku. Jiří si stoupl do řady jako poslední. Při pohledu na výstavní ovoce se mu začaly sbíhat sliny. Měl chuť zakousnout se do šťavnatého jablka a hrušky máslovky nebo okusit zralé blumy.

„Čím posloužím, pane?“ zeptala se paní Straková úslužně Jiřího, když přišel na řadu.

„Chtěl bych pár blum a tři z tamtěch krásných červených jablek,“ odpověděl Jiří.

„Vás jsem tu ještě neviděla, pane,“ pokračovala v hovoru paní Straková. „Asi nejste zdejší, že ne?“

„Ne, to máte pravdu. Jenom tudy projíždím. Nevíte náhodou, jestli bych poblíž nemohl najít nějaký levný hotel či penzion? Rád bych tady přespal,“ rozhodl se najednou Jiří.

„No jistě!“ odpověděla paní Straková. „Můžu vám doporučit penzion Bílá růže. Je to hned na náměstí. Jejich pokoje jsou útulné a ne moc drahé, určitě budete spokojen,“ řekla ochotně a přidala Jiřímu pár velkých hrušek zdarma.

„Ach, moc vám děkuji, jste velmi laskavá,“ řekl Jiří, překvapen její štědrostí.

„Nemáte za co,“ odpověděla paní Straková. „Mrzí mě, že je to už dnes dost přebrané. To víte, je už pozdě. Dnes jsem už hodně prodala. Ale můžu vám něco nabídnout. Nechtěl byste si zítra ráno natrhat pár blum či jablek přímo v mé zahradě? Samozřejmě, jestli nespěcháte. Jmenuji se Straková. Bydlím v Trnové ulici blízko parku. Každý mě tady zná, určitě vám poradí cestu. A právě dozrává vzácná odrůda letních jablek. Taková výtečná jablka jste nikdy nejedl, za to vám ručím,“ řekla paní Straková a zablesklo se jí v očích.

Jiřímu se ten nápad líbil. ‚Nebylo by špatné natrhat si pár kilo čerstvého ovoce přímo ze stromů,‘ pomyslel si a řekl: „Přijedu rád. Mohu dorazit asi kolem deváté, jestli vám to nevadí. Nebo mám přijet trochu později? Nerad bych vás vyrušoval.“

„Ne, vůbec ne. To mi vyhovuje. Obvykle jsem na nohou od sedmi hodin. Jen přijeďte! Budu vás čekat,“ řekla paní Straková a hlas jí skoro přeskočil radostí.

„Na jak dlouho chcete ten pokoj?“

Vlkodlak

Prokletí portrétu

Strašidla ve starém domě

Vilémův stín

Parukář

Divoký lovec

Ortel starého mnicha

Copyright