Láska, sex a paragrafy

Soudničky a soudní maléry

Miloslav Mrazík – Mráček

Láska v oboře

Ačkoli v jednadvacátém století lidé už na pohádky nevěří a iracionální myšlení je jim na hony vzdálené, přesto jsme i dnes svědky událostí, které si neumíme vysvětlit, a udiveně nad nimi kroutíme hlavou.

Jedna taková příhoda s neobvyklou pointou se stala v městečku N v Čechách.

U okresního soudu tam začátkem října stála mladá dvojice. On a ona zkroušeně přiznávali, že jedné letní soboty neoprávněně vešli do lesní obory, kam je cizím lidem vstup přísně zakázán, a přitom z neznalosti, a proto neúmyslně, vypustili z ní zvěř, která se pak procházela po okolních lukách, polích, a dokonce taky po silnici.

Když předseda senátu zahájil soudní řízení proti přítomné Věře Maňákové a Václavu Načechranému, tušil, co je vedlo k takové nerozvážnosti, a při mladíkově výpovědi se chápavě usmíval.

V červenci jel účetní Václav Načechraný se slečnou Věrou Maňákovou na výlet. Byla to jejich první společná vyjížďka autem. Až do toho dne neměl snaživý mládenec u prodavačky z místní parfumérie štěstí. Pohledná brunetka na jeho vytrvalé a žádostivé pohledy nereagovala. Václav se však nevzdával. Ačkoli pracoval v počítačové firmě až na konci města, každé poledne postával na rohu náměstí před jídelnou, kam slečna chodila jíst. Když se s ní však ve dveřích míjel, brunetka se tvářila, že je pro ni vzduch, a on ztrácel odvahu oslovit ji.

A přitom Václav Načechraný byl ve svých pětadvaceti letech pohledný blonďatý mládenec se slibnou kariérou, a v zajímavé profesi, jeho velkou slabinou byla však nesmělost před ženami. Ačkoli na dívku z parfumérie myslel ve dne i v noci, když ji měl před sebou, pokaždé ho opustila odvaha a nedokázal ze sebe vykoktat ani hlásku.

Začátkem července se však rozhodl, že se to pokusí změnit. Jeho plán byl velice prostý; počkal si na slečnu před pokladnou, kde o ni schválně nešikovně zavadil, a vylil jí na tričko trochu limonády. V tu chvíli se mu jako zázrakem vrátila řeč. Omluvil se a řekl, že za tu neohrabanost slečně koupí jiné pěkné tričko, a pozval ji na výlet.

Dívka kupodivu souhlasila. Už dříve si všimla, že po ní ten blonďák kouká, a když se konečně osmělil, řekla si, že výlet za město nemusí být zbytečnou ztrátou času.

V sobotu po obědě stála naleštěná modrá škodovka na náměstí, kde měli domluvený sraz.

Pak jeli podél šťavnatých luk, míjeli pokosená obilná pole, stáda pasoucích se koní a bílé zadky kravek, pohledem obdivovali lesní hvozdy a žbluňkavé potůčky, Václav se ale držel volantu a mlčel. Na tachometru naskakovaly kilometry, slečna se už značně nudila, Václav však zatvrzele mlčel.

Když už to trvalo přes hodinu, slečna se rozhodla s tím něco dělat. Usmála se na Václava a požádala ho, aby zastavil v lese u velké ohrady, že by se ráda podívala dovnitř.

Václav poslechl, brunetka vystoupila, hbitě přelezla plot a schovala se pod husté smrčky.

Jen co se za ní větve zavřely, Václavovi náhle bylo, jako by se mu jeho víla ztratila v tajemném pohádkovém lese, plném zlých duchů, kteří mu ji už nevrátí. Touhou po ní tak zahořel, že přemohl svou ostýchavost a prosebně zavolal: „Věruško, promiň, že jsem tak smělý, ale musím ti něco moc důležitého říct. “

„No tak povídej, poslouchám tě,“ ozvalo se medově ze smrkového mlází.

Povzbuzen dívčí odpovědí, Václav Načechraný se rozpovídal. Přiznal, že mu Věruška přirostla k srdci, že kudy chodí, myslí pořád jenom na ni, a vzhledem k tomu, že něco peněz už má našetřeno a po rodičích zdědí za městem pěknou chalupu, chce Věrušku požádat o ruku.

Po jeho slovech bylo pod hustými větvemi nějakou chvíli ticho, a pak smrčí špitlo: „Miláčku, já tě odtud velice špatně slyším. Pojď za mnou. Tady mi to povíš do ouška.“

Václav se nejprve hrozně vylekal. Pomyslel si, až zblízka uvidí ty krásné černé oči, všecko, co řekl, zase zapře, ale slečna byla neodbytná:

„Tak dělej,“ naléhala. „Nenechávej mě tady samotnou. Já zpátky přes ohradu už nepolezu. Ještě bych si mohla roztrhnout tu novou sukni, která se ti tak moc líbí.“

Počítačový technik pochopil, že musí jednat. Rozhlédl se, a když uviděl sotva třicet metrů od místa, kde stál, zavřenou bránu, přiběhl k ní, bez rozmýšlení kamenem uvolnil zrezivělý zámek a rázně vešel za svou milovanou.

Historikové o tom zasvěceně říkají:

Přišel, viděl, zvítězil.

A jak se ti dva horoucně oddávali svému namlouvání, zapomněli, že lesík, v němž si slibovali věrnost na věky, je obora, a že se v ní špacírují i statní jeleni, daňci a mufloni, a všichni stále koumají, jak se vydat za svobodou. Pootevřená vrata jim to velké přání konečně splnila; vyběhli ven, a někteří jeleni způsobili na silnici dopravní kolaps.

Brzy to zjistil i místní hajný, a málem ho z toho ranila mrtvice. Než to však s ním seklo, stačil si zapsat číslo osobního auta, které nedaleko otevřených vrat do obory opuštěné parkovalo, a poté jeho majitel a slečna Maňáková byli předvoláni k soudu.

„Pane předsedo senátu, já jsem ta vrata opravdu neotevřel, abych způsobil škodu,“ hájil se obžalovaný. A slečna Věruška stydlivě dodala, že si v té chvíli ani ona paroháčů nevšimla.

Okresní soud to jako polehčující okolnost neuznal, jelikož láska je v lesní oboře povolena jen čtyřnohým milencům. Ti se tam takové činnosti mohou oddávat podle libosti, nikoli však lidé. Spravedlivě však dokázal uznat, že oba obžalovaní dosud nebyli soudně trestáni, vzal v úvahu jejich citový vztah a vyměřil jim pokutu ve výši čtyř tisíc korun. Nezapomněl ovšem na důrazné upozornění, že příště už by ta finanční částka mohla být mnohem vyšší.

Oba viníci trest bez reptání přijali. Čekaly je jiné starosti. Slečna z parfumerie totiž povážlivě přibývala, a za několik měsíců po soudním verdiktu porodila kluka.

Teprve pointa toho milostného příběhu převádí jeho racionálnost do roviny iracionální.

Snad každý, kdo si toho baculatého a růžolícího chlapečka zblízka prohlížel, pokaždé nevěřícně vydechl a užasle kroutil hlavou. Nikdo si totiž nedokázal vysvětlit znamení, které na tom usmívajícím se batoleti viděl.

Ten roztomilý klučina, zdravý jak buk, měl totiž od narození na zadečku podivný obrázek, připomínající smrkovou větvičku.

Kočka ve skříni

Když si Antonín Holas uvědomil, že při svých milostných avantýrách podcenil ženský instinkt, na zpytování svědomí už bylo pozdě. A pikantním na jeho případu bylo, že před soudem stál jen v úloze svědka. Hlavní slovo při přelíčení měly totiž dvě ženy.

Čtyřicetiletý Antonín Holas byl instalatér. Ti, kdo ho znali, o něm říkali, že má opravdu šikovné ruce. Uměl opravit prasklý vodovod, splachovač na WC, porouchanou pračku, plynový sporák, a ochotně vám vyčistil i ucpaný dřez. Prostě byl to poctivý řemeslník. V městečku, kde žil, patřil i za slušného souseda. Hospodám se vyhýbal, svou manželku nebyl, ani si na ni nestěžoval, a důvěrnější známosti s vyzývavými ženami nevedl. Dokonce ani soudruzi o něm nemohli ztratit křivé slovo. Partajníkem se nestal, ale ve volbách pravidelně hlasoval pro jednotnou kandidátku. A co bylo obzvláště až dojemné, na všechny melouchy zásadně chodil až po pracovní době.

Za éry normalizace pracoval u místního bytového podniku. V posudku měl uvedeno, že jde o svědomitého zaměstnance, který všechny svěřené úkoly plní vždy zodpovědně a v kolektivu je pro svou družnou povahu oblíben.

Všecko, co se o Antonínu Holasovi v posudku psalo, platilo do puntíku až do devětaosmdesátého roku, kdy to konečně všemocná vedoucí strana dělníků, rolníků a pracující inteligence zabalila a předala moc novým státotvorným machrům. Brzy poté se instalatér Antonín Holas rozhodl, že už papalášům, ať starým nebo těm novým, sloužit za mizerných pár grošů nebude, a udělá se pro sebe.

Důležité slovo v té převratné myšlence měla i jeho manželka Anežka, dosud účetní místního zemědělského družstva. Ta první pochopila, že režim, který sliboval i svobodu v podnikání, bude pro jejího muže jako stvořený.

„Toníku, pro tebe by teďka bylo nejlepší, kdyby sis založil vlastní firmu,“ řekla manželovi jednou večer, když nejprve na stůl položila na olivovém oleji a ve lžičce husího sádla dozlatova usmažené vepřové řízky, a k tomu šťouchané brambory, okurky a plzeňské. „Máš na to. Jestli se budeš jen trochu snažit, kšefty se ti pohrnou. Po dobrých instalatérech je pořád sháňka. Účetnictví ti povedu já. Uvidíš, bude se nám dařit.“

Už za pár týdnů od chvíle, kdy to paní Anežka Holasová rozhodla jako zkušený prognostik, na čelní zdi přízemního stavení visela zelená tabule s bílými písmeny, která místním občanům dávala na vědomí, že firma Vodo, topo, plyn, s.r.o., provádí veškeré instalatérské práce, opravy starších plynových spotřebičů, a to i mimo pracovní dobu.

Reklama nelhala. Jakmile Antonínu Holasovi někdo zavolal kvůli plynovému sporáku nebo pračce, sedl do svého trabantu třeba o půlnoci a jel na místo hlášené nehody. Nevadilo mu, že je to v obci, vzdálené i sedm kilometrů.

Taková ochota mu brzy získala reklamu, peníze se mu začaly kutálet.

Nejvíce jeho snahu chválily hospodyňky. Mělo to svou logiku. Která z nich občas nepotřebovala pročistit umývadlo, zanesené hustými kadeřemi? Právě tak si nevěděly rady s plynovým kotlem nebo se sprchou, z níž jako naschvál tekla studená voda namísto teplé, a obvykle právě v sobotu večer.

Antonín Holas si pochvaloval. Zákazníků měl už za pár měsíců opravdu požehnaně. A poněvadž, jak se říká, s jídlem roste chuť, rozšířil svou profesi o malé opravy vysavačů a fénů na počkání. Ženy ho zvaly čím dál tím častěji na kafíčko a dortík, i jeho kapitál rostl. A spolu s tím se úměrně začaly zvyšovat i nároky nového podnikatele.

Nejprve přestal nosit hnědou rádiovku, která mu k hlavě přirostla už při posledních volbách do socialistického parlamentu, a opatřil si krásnou golfovou čepici. Potom si jako správný demokrat nechal narůst dlouhý copánek, aby každý na první pohled poznal, že je rodilým humanistou a vyznavačem té správné svobody. A už po ročním podnikání se zbavil i svého dýchavičného trabantu, který mu sloužil už od doby, kdy začal chodit s Anežkou, a koupil si světovější bavorskou značku.

Tak se už za pouhých dvanáct měsíců ze skromného zaměstnance byťáku stal fachman ve svém oboru.

Tato změna způsobila, že si Antonín Holas kromě vadných splachovačů, plynových sporáků a neposlušných praček začal mnohem více všímat i svých vnadných zákaznic, a to důvěrněji, než to vyžadovalo instalatérské řemeslo. Připomněl si totiž myšlenku jistého Kladeňáka, že se starou se žít nedá, a zatoužil po mladších krasavicích. Ostatně, příkladů mezi novými politiky bylo na nejvyšších místech už víc než dost, i v tisku a televizi se o tom denně šířily zprávy, kdo s kterou dámou si začal a které dal kopačky.

Když si mohou ti nahoře přehodit pěkně křehoučké masíčko, a projde jim to u prostého lidu, proč bych to nemohl vyzkoušet i já, říkal si Antonín Holas. Výsledkem jeho úvah bylo, že kromě zanesených umývadel a sprch začal zdařile prošťouchávat i zanedbávané ženské půvaby. I tam bylo co spravovat.

Nová intimní iniciativa ho tak zaujala, že zapomněl na obehranou pravdu: radovánky do času, leč ženská podezíravost na věky.

Jeho žena Anežka začala totiž cosi tušit. Manželovy pozdní příchody od zákazníků, i jeho náhlá ochablost v ložnici, to ženské duši i tělu jasně napovídalo, že s Tondou se něco děje. A mnohem větší podezření se Anežky zmocnilo, když na zadním sedadle jejich auta našla sponku do vlasů, která jí nepatřila.

Nejprve se o své nejistotě opatrně zmínila před svou nejlepší přítelkyní v družstvu, Máňou Hanákovou. Ta ji ale uklidňovala, že je to naprostý nesmysl.

„Tonda si hledí jen porouchaných praček a ne ženských,“ řekla, a pak ještě dodala: „I kdyby si náhodou s některou odskočil, kašli na to. Chlapi si občas přehodí. To nezměníš. Hlavně, že máš prachy. Ty dneska vládnou světu. Pamatuj si, co oko nevidí, srdce nebolí. A vůbec, máš nějaký důkaz?“

Ten Anežka neměla, a její Toník byl pořád nejen ve dne v trapu, ale i jeho půlka postele často chladla.

Musím něco vymyslet, než bude pozdě, řekla si jednou paní účetní. Brzy po vánočních svátcích předstírala, že jede na pár dní k nemocné sestře do okresního města, ale už příští den se vrátila.

Instalatér a opravář praček byl v tu inkriminovanou dobu doma. V obývacím pokoji se na gauči mazlil s bujnou třicítkou, která se rozhodla svými půvaby splácet účet za nový sprchový kout. Spočítala si, že by ji materiál s prací přišel aspoň na pět tisícovek, když si ale u instalatéra na pár minut odloží, slušnou část peněz tak ušetří. Její skvostné melouny přeborníkovi přes pračky demonstrovaly, že v erotických cvičeních se opravdu vyznají.

Když však byli oba v nejlepším, u domu vrzla vrátka, na dvoře přátelsky zaštěkal pes a v předsíni se ozvaly něčí kroky.

Instalatér Holas podle chůze okamžitě poznal, že je to Anežka. „Manželka…,“ sykl polekaně na plavovlásku. Ta bleskově shrábla svoje svršky z křesla, a v Evině rouše vhupla do skříně v rohu pokoje. Instalatér se stihl na válendě přikrýt dekou, že si po obědě na chvíli schrupnul.

Nikdo z těch dvou si v tom fofru nevšiml, že kožešinová čepice, patřící blondýně, se skulila pod válendu, odkud jukala na svět jak zvědavé kotě.

A v tom vešla do obýváku paní domu a podezřívavě zvedla nos.

„Proboha, kdo u nás byl? Smrdí to tu hroznou voňavkou.“ Zamířila okamžitě k oknu, že vyvětrá, a pod válendou zahlédla kožešinovou čepici. „Tondo, ty tu máš nějakou ženskou,“ vyjekla překvapeně.

„Ale jdi, Anežko, kde by se tady vzala ženská.“ Antonín Holas zatloukal. Dušoval se, že je v baráku sám, a když Anežka čepici zvedla, uhodil se do čela. „No jo, tu si tady asi zapomněla nová zákaznice z vedlejší vesnice. Byla tu sotva před hodinou kvůli pokažené pračce.“

„A šla bez ní i v zimě domů? Tondo, nelži.“ Anežka si střídavě přísně měřila manžela a čepici. Pak kožešinu pohladila, hned se ale opovržlivě ušklíbla a jedovatě řekla: „Smrdí to naftalínem. Kde tu děvku schováváš?“

Antonín Holas manželku napomenul, aby jeho zákaznice neurážela, dávají mu vydělat, a tvrdil, že ta žena ze sousední vesnice přijela autem, proto si na tu čepici nevzpomněla.

„Že by byla tak zamyšlená kvůli pitomé pračce? To sotva,“ pochybovačně odfrkla Anežka. „Tondo, jestli mi hned neřekneš, kde ta fuchtle je, zítra jdu k soudu. Nebudu spát s chlapem, co si za mými zády do baráku vodí nadržené mrchy, sotva vytáhnu paty. A jedna tu určitě je, tak mluv, nebo…“ Anežka popadla porcelánovou vázu, stojící na stole, a pro výstrahu jí mrskla na podlahu.

Ani střepy z drahé vázy však Antonína Holase nepřiměly k přiznání.

„Anežko, proboha, nikdo tady není.“ Zvedl ruku k přísaze, uhýbal ale očima, a ženino podezření rostlo.

„Jestli mě, Toníku, chceš oblbovat, to se uvidí,“ řekla Anežka sladce. „Teď pustím plyn. A když tu kromě nás dvou nikdo není, nikdo se kromě nás neotráví…“ Naštvaná manželka se hnala do kuchyně, že svoji hrozbu splní.

Instalatér Holas si v tu chvíli uvědomil, že i poctivá žena, která ve funkci účetní nikdy neměla v družstvu manko, je schopna ze žárlivosti vyhodit vlastní barák do vzduchu. Zadržel Anežku u plynového sporáku, když se chystala otočit knoflíkem, a dál se dušoval, že na jiné ženské vůbec nemyslí, koutkem oka ale pomrkával ke skříni u dveří.

Anežce ten pohled neušel. S kožešinovou čepicí se ke skříni rozběhla a posměšně prskala: „Ani se nedivím, že tu čepici tady ta děvka nechala. Vždyť je to jenom obyčejný králík za stovku. Já bych si to na hlavu nevzala ani při zametání dvora. Kdejaká puberťačka má dneska lepší.“ Opovržlivě mrskla čepicí na podlahu a podpatky jejích kozaček po ní začaly divoce dupat.

Válečný tanec trval sotva pár vteřin. Pak se dveře skříně prudce rozletěly, vyskočila z ní nahatá třicátnice a bojovně ječela: „Jedeš z mojí lišky, ty závistivá potvoro!“

Obě ženy se do sebe hned zaklesly jako dvě rozzuřené lvice, peroucí se o lva, zatímco roztřesený instalatér užasle sledoval, která v tom nelítostném souboji vyhrává, jestli blondýna, nebo jeho manželka. Neodvážil se však zasáhnout a odtrhnout je od sebe, jen zmateně vyrážel: „Anežko, proboha, nech ji už, k ničemu mezi námi nedošlo. Přišla za mnou opravdu kvůli porouchané pračce. Přitom se mi svěřila, že ji poslední dny pořád bolí hlava, tak jsem ji jen trochu pohladil, nic víc. Je to sestřenice starosty z vedlejší vsi. Když jí ublížíš, budu tam mít po kšeftech.“

Manželka však jeho výzvy nebrala na vědomí, šla tvrdě po své sokyni, a vykřikovala: „Jestli jsi ji jen hladil, já to za tebe ráda dodělám! Ta navoněná rajda bude mít orgasmus, jaký nezažila ani o svatební noci.“ A jako profesionální boxer bušila do nahé třicátnice.

Měla pravdu. Která žena by si nechala skákat po drahé kožešinové čepici? I úplně nahá kočka ve skříni je citlivá žena, obzvláště pokud jde o novou norkovou čepici za pár tisícovek.

Rozsudek, s nímž ti tři od soudu pak odcházeli, byl následující:

P. S.

Horká jízda

Spermie a vajíčko

Důkaz lásky

Zuby moudrosti a burčák

A přece se vrtí

Panenství za tvrdé

Zmýlená neplatí

Když muži šetří

Zadostiučinění

Šalamounské rozhodnutí

Nevděk

Již nikdy historie v městě CH

Sny pana Halámka

Muž s modrýma očima

I sakristie odplácí

Naostro

Copyright