Krvavý ledovec

a další zapomenuté příběhy a záhady historie

Karel Kýr

1. MUŽ, KTERÝ NAPODOBIL ČÍNSKÝ PORCELÁN

V Louvru v Paříži je uchováno mezi skvosty, téměř neocenitelnými, několik kusů tzv. Palissyova zboží. Každoročně se na ně dívá tisíce lidí, ale jen málo jich ví o bolestech muže, který tvořil tak krásná umělecká díla. Většina jeho děl je vystavena v Národním muzeu renesančního zámku Écouen.

Bernard Palissy se narodil roku 1510 (někde se uvádí 1509) na jihu Francie ve vesničce Saint Avit nebo Agen. Vyrůstal v chlapce, který měl v srdci plno slunečních nadějí a od té doby se učil od svého otce malovat na sklo. Vřele miloval přírodu a svýma dětskýma rukama kreslil črty skal, ptáků a květů. Když mu bylo osmnáct let, zatoužil poznat svět, se slzami v očích se rozloučil se svou matkou a vydal se na cestu. Deset let putoval od města k městu, sem tam namaloval něco na sklo pro nějakého šlechtice, nebo načrtl nějakou kresbu pro selskou rodinu, jako protihodnotu dostal najíst. A dělal si poznámky o vegetaci a tvoření krystalů v Auvergneských horách a prokazoval tím, že byl mladíkem nevšedního nadání.

Nakonec se zamiloval jako mnozí mladí lidé a v osmadvaceti letech se oženil. Nemohl již cestovat z místa na místo a tak se usadil v malém městečku Saintes. A navíc do domácnosti přibylo dítě. Ale jak vydělat více peněz, když lidé, mezi kterými žil, nepotřebovali malované sklo? Kdykoli se pokusil nějakým způsobem vylepšit finanční situaci rodiny, stahovaly ho denní starosti jako mlýnský kámen uvázaný kolem hrdla.

V tomto čase mu někdo ukázal vkusnou malovanou číši z Itálie.

„Což kdybych byl první a jediný výrobce takového zboží ve Francii?“

Ale od nápadu bylo k realizaci velmi daleko. Nevěděl nic o hlíně a neměl peníze na cestu do Itálie, kde by jedině mohl přijít na tajemství výroby takového zboží.

Italové začali vyrábět hrnčířské zboží toho druhu kolem roku 1300. Vypravovalo se, že dvě století před tím pohanský král Majorky ve Středozemním moři věznil ve svých žalářích dvacet tisíc křesťanů. Pisánský arcibiskup pobízel své poddané, aby pozdvihli zbraně proti králi – nevěrci a Pisané se zmocnili po celoročním boji ostrova, zabili panovníka, zajali jeho dědice a přivezli domů kořist. Mezi ukořistěnými věcmi byly nádherné maurské talíře, kterým se tolik podivovali, že je rozvěsili po zdech italských kostelů. Nakonec se naučili napodobovat majolikové zboží, které bylo velice drahé.

Léta experimentů

Čím více myslel Palissy na tuto krásné hrnčířské zboží, tím více v něm rostl úmysl, pokusit se o jeho zhotovení. Ale byl jako člověk tápající ve tmách. Nevěděl, z čeho se skládal email na nádobách. Koupil si různé preparáty a rozemlel je na prášek. Pak koupil několik hliněných hrnců, roztloukl je na kusy, rozházel prášek mezi úlomky a vložil je do pece, aby je vypálil. Nebylo pro něho snadné vystavět pec, ale i kupovat hliněné zboží; ale utěšoval mladou manželku myšlenkou, že zbohatnou, jen až přijde na to, jak vyrábět bílou glazuru.

Když byly hrnce podle jeho domnění dost rozehřáty, vyndal je, ale běda! Experiment se nezdařil. Buď nepřišel na pravý poměr, nebo vypalování trvalo buď příliš dlouho, nebo krátce.

Musel se pustit do nových pokusů. Dny a týdny vážil a rozemílal nový materiál, ale úspěch se nedostavoval. Týdny se protáhly na měsíce. Nakonec byly vyčerpány jeho zásoby dříví a jeho žena pozbývala trpělivosti s jeho rozmary vynálezce. Byli chudí, a potřebovali spíše okamžité příjmy než vyhlídky na blahobyt v budoucnosti. Přestala věřit na vypravování Palissyho o bohatství, které přinese bílý email. Kdyby byla tušila, že se provdává za vynálezce, byla by asi váhala, z obavy, aby za dnů experimentů nezemřela hladem; ale nyní bylo příliš pozdě.

Když bylo dříví spotřebováno, byl Palissy nucen vyjednávat s hrnčířem, který žil pět kilometrů od něho, aby roztavil kusy ve své peci. Jeho entusiasmus budil naději. I jiných; a tak slib, že zaplatí, až bude bílá glazura objevena, byl ochotně přijat. Aby si při tomto novém pokusu zajistil výsledek, poslal na tři až čtyři sta kusů hliněného nádobí do sousedovy pece. Čekal, že se na některých, až je přinesou zpátky, prášek bude roztaven a povrch že bude bílý. Čekali se ženou úzkostlivě, až jim přinesou zboží zpět; v ní bylo ještě méně naděje než v něm. A když přišlo, o tom si Palissy zapsal do deníku:

„Stržil jsem jen hanbu a utrpěl ztrátu, nevedlo to k ničemu.“

Uběhly dva roky této beznadějné práce, pak přišel třetí rok – tři roky, během kterých si musel stále vypůjčovat peníze, dříví, chemikálie, tři roky stravující naděje a zoufalé chudoby. Palissyova rodina nesmírně trpěla. Jedno dítě jim zemřelo, bezpochyby z nedostatku. Ubohá žena neměla odvahu, ale nakonec byla plna hněvu pro mužovo šílenství. Konečně se zdálo, že se hrnčířská horečka uklidňuje a Palissy se vrátil k malbě na skle a k příležitostnému rozměřování. Nikdo nevěděl, kolik přemáhání ho to stálo, aby se zřekl velikého objevu, ale muselo se tak stát.

Jindřich II., který byl v té době ve Francii králem, uložil novou daň ze soli a Palissy byl pověřen, aby zhotovil mapu všech solných bažin v okolní krajině. Rodině se vrátilo pohodlí. Děti dostaly nové šaty a přepracovaná žena litovala nedostatku trpělivosti. Když bylo rozměřování skončeno, zbývalo trochu peněz, ale běda! Hrnčířská horečka se vrátila.

Palissy koupil tři tucty hliněných hrnců, rozetřel po nich chemikálie jako dříve, pak je vložil do pece, v které byl ještě větší žár. Zase čekal v úzkostech, a když mu nádoby ¨vrátili, skutečně trochu prášku bylo rozpuštěno a rozteklo se po hliněném zboží.

To oživilo plamen jeho naděje a ctižádosti. A další dva roky se pohyboval mezi svým domovem a pecemi, stále doufal, že se dostaví výsledek, který stále unikal.

Jeho domov se opět stal příbytkem chudého člověka. Pět let se hnal za fantomem bílého emailu a jediný výsledek byl smutek jeho rodiny a hněv sousedů. Konečně slíbil své docela zlomené manželce, že provede ještě jeden jediný pokus a pokud se nezdaří, zanechá experimentování a bude živit ji i děti. Není známo, jakým způsobem sehnal peníze na nové nádobí a tři sta druhů různých chemických směsí. Potom s pocitem člověka, kterému zbývá v životě jediná neděle, kráčel vedle muže, který odnášel jeho drahocenný materiál do pece.

Usedl vedle velikých rozžhavených kamen a čekal dlouhé hodiny. Co se mu honilo hlavou, když vytahovali kusy z pece? Sotva se odvážil na ně pohlédnout, protože čekal, že ho zase čeká neúspěch. Ale co to?!

Některé byly roztopeny, a když ztvrdly, měly bílou barvu! Zmocnila se ho nevýslovná radost. Spěchal domů nejistým krokem, jako by byl otráven nebo opilý, spěchal, aby, své ženě sdělil tuto ohromující pravdu. Teď nemohl dozajista zanechat velikého díla; a vše muselo proběhnout potají, aby se ostatní hrnčíři nedověděli o tomto umění.

S nově zrozenou nadějí paní Palissové se mísily obavy, vždyť její muž neměl před sebou žádné pravidelné zaměstnání, neměl žádné stále příjmy. A pak, bylo třeba vystavět novou pec. Ve stodole, která sousedila s jejich domem. Ale kde vzít peníze?

Palissy šel do cihelny, zastavil některé příjmy, které měl dostat v budoucnosti, a na zádech přinesl domů cihly. Pak strávil sedm měsíců experimenty s hliněnými nádobami, aby věděl, který tvar a která jakost se hodí nejlépe k výrobě emailu. Jiný měsíc zase od rána do večera vážil připravený cín, olovo, železo, měď a směšoval je v poměru, který se mu zdál vhodný. Když jeho huť byla dostavěna, vložil do ní hliněné hrnce a usedl u jejího otvoru.

Celý den a celou noc živil oheň v peci, jeho malé děti mu přinášely polévku, což byla jediná potrava, kterou dům skýtal. Druhý den a noc pozoroval dychtivě výsledek. Ale email se neroztápěl. Zpocen, zemdlen nedostatkem jídla a spánku, s beznadějí, která byla téměř zoufalstvím, nalézaje sotva chvilku oddechu, pozoroval hliněné hrnce, ale email se dosud neroztápěl. Konečně, domnívaje se, že poměry ve směsi byly snad nesprávné, začal znova vážit a rozemílat materiál a při tom stále udržoval oheň v peci. Jeho hliněné nádoby, s kterými pracoval sedm měsíců, nebyly již k potřebě. Pospíšil tedy do krámu a koupil nové.

Rodina byla téměř šílená chudobou a hrnčířskou horečkou otcovou. A k dovršení nesnesitelnosti situace došlo dříví a oheň v peci neměl uhasnout. Zuře téměř pro věčně klamnou naději, podléhaje starostem o živobytí, strhl Palissy plot kolem zahrady a vrhl ho do jícnu pece. Pádil do domu a začal rozbíjet stoly i židle, aby měl palivo.

Žena a děti tím byly zcela vyděšeny. Rozběhly se po ulicích a volaly, že Palissy bourá svůj dům a že se zbláznil. Sousedé se sběhli, prosili ho, aby přestal, ale nepřineslo to žádný výsledek. Vytrhl podlahu v bytu a vrhl ji do ohně. Celé město se mu posmívalo a všichni říkali:

„Ať si umře hladem, vždyť zanechal svého zaměstnání.“

Byl vyčerpán a vyprahlý žárem pece; a přece nemohl ustoupit. Konečně email roztál. A nyní šílel ještě více než dříve. Musel nyní vpřed, ať přišlo, co přišlo.

Jeho rodina byla více než kdy dříve blízka smrti hladem, ale přesto si najal pomocníka, hrnčíře a sliboval mu totéž, co již sliboval tolikrát: že zaplatí, až bude objev zdokonalen. V celém městě Saintes jistě už znali tento slib. Jeden hostinský dával hrnčíři stravu a připsal útratu z toho vzniklou na ůčet Palissymu. Útraty ovšem, které měly být hrazeny, jako tolik jiných, až v budoucnosti. Paní Palissyová nejspíše nechtěla pomocníka na stravu, i kdyby byla měla dostatek jídla. Po šesti měsících hrnčíř odešel a za odměnu si odnášel téměř všechno šatstvo Palissyho, které však skoro vůbec za to nestálo, aby si je kdo odnesl.

Palissy nyní viděl, že je nutno vystavět novou pec; strhl starou, aby měl zase cihly, které byly změněny intenzivním žárem téměř v kámen. Při té práci si spálil a pořezal ruce, až hrůza. Vyžebral si ještě více peněz, vystavěl si ještě novou pec a chlubil se, že tentokrát mu vynese tři až čtyři sta tisíc franků. Když zboží vytáhli, přišli si věřitelé pro svou částku, ale... nebylo pro ně nic.

Hmoždíř naplnil křesacím kamenem, který lnul k nádobí a Palissy rozlámal na kusy zkaženou partii. Sousedé ho nazývali bláznem, žena mu zlořečila spolu s nimi – a kdo by ji za to mohl tupit? S. K. Boltonová v knize Chudí hoši, kteří se proslavili (nakl. Jan Laichter, Královské Vinohrady 1909) napsala:

„Při všem tomto zklamání jeho odvaha zmizela, prchal do svého pokoje a vrhal se na lože. Šest z jeho dětí zemřelo nedostatkem v těchto posledních deseti letech tuhého zápasu. Jaká to zoufalá úzkost pro něžnou matku!“

Bernard Palissy o tom později napsal: „Byl jsem tak tělesně sešlý, že ani na rukou ani nohou se nijak nevyznačovaly svaly; nebylo žádné oblosti na nich; a nohy byly veskrze tak rovné, že podvazky, jimiž jsem si připevňoval punčochy, byly najednou, když jsem udělal krok, na kotnících a punčochy také. Všichni mnou opovrhovali a smáli se mi.“

Konečně nastal obrat

Ale konečně nastal obrat. Přerušil na rok práci, věnoval se zase svému povolání, aby zachránil mroucí rodinu a potom zdokonalil svůj vynález. Po pět nebo šest let se vyskytovalo stále mnoho vad, - pec byla příliš horká, směsi byly v nesprávném poměru namíchány, ale konečně vyšlo ze všeho přece jen krásné dílo. Vzorky podle přírody byly překrásné a kolorit nádherný. Palissyho sláva se brzy rozšířila, šlechtici jako Montmorencyové, hrabata a baroni se stali jeho ochránci. Zdobil desky pro nejkrásnější paláce, Spasitelovy hlavy a půvabné postavy z řecké mytologie. Mnozí tvrdili, že se mu podařilo napodobit čínský porcelán. Tajemství čínského porcelánu sice neodhalil, ale vynalezl styl rustikální keramiky nazvaný „Palissy ware“.

Přestěhování do Paříže

Když byl pozván Kateřinou Medicejskou, ženou Jindřicha II., přestěhoval se Palissy do Paříže a nazýval se potom „Bernard z Tuilerii“. Byl nyní bohatý a slavný, Jaký rozdíl mezi touto dobou a oním dne, kdy jeho žena a děti prchaly ulicemi v Saintes, když jejich nábytek byl rozbit, aby pomáhal živit oheň v peci! Ale nebýt této slepé oddanosti jediné myšlence, byl by zůstal po celý život neznámý chudý malíř skla. Za pobytu v Paříži vydal dvě knihy, které prozrazovaly jeho obsáhlou znalost historie přírody, filozofie – dále hornictví kovů a hydrologii. Založil muzeum přírodních věd a osm let pořádal přednášky, které navštěvovali všichni učení muži oněch dnů. Každý si různě vykládal jeho rozsáhlé znalosti. Na to odpovídal:

„Neměl jsem jiné knihy než nebe a zemi, které znají všichni.“

Opravdu obdivuhodný muž!

Po celý život byl Palissy horlivý hugenot (u nás protestant), který se neobával číst svou bibli a denně z ní kázat lidem.

Jednou byl uvězněn v Bordeaux, a byl by pravděpodobně odsouzen k smrti, nebýt jeho genia a okolnosti, že ho bylo nezbytně třeba k výzdobě chrámů a kaplí.

Uvěznění v Bastille a smrt

Když mu bylo sedmdesát šest let, byl za brutálního Jindřicha III. uvězněn v Bastille. Asi po čtyřech letech ho tento mocnář navštívil. Nakadeřený, marnivý a pravil:

„Dobrý muži, čtyřicet pět let jste byl ve službách mé matky a v mých, a dovolovali jsme vám, abyste žil podle vlastní víry, ač kolem zuřily popravy a hromadné vraždy. Nyní však strana Guisů*) i můj lid mě přinutili, abych proti vlastní vůli vás ve vězení držel a tyto dvě ubohé ženy. Ty budou zítra upáleny a vy také, nedáte-li se převésti na jinou víru.“

„Pane,“ řekl starý muž, „řekl jste několikrát, že cítíte pro mne soustrast, ale vlastně to jsem já, který má útrpnost s vámi, protože jste řekl ‚jsem nucen‘. Tak nemluví král. Tyto dívky a já již máme účast v nebeském království, my vás naučíme mluvit královsky. Guisové, celý váš národ a vy sám nedovedete přinutit prostého hrnčíře, aby se klaněl vašim modlám.“

Obě dívky byly upáleny o dva měsíce později. Příštího roku, 1589, byl Jindřich III. proboden mnichem, který klečel u jeho trůnu. Téhož roku zemřel Palissy v Bastille jako osmdesátiletý.

*) Guisové [giz-], de Guise - fr. šlechtický rod, jedna z linií vévodů lotrinských, v 2.pol. 16.st. představitelé kat. strany v Francii. Rod založil syn lotrinského vévody Reného II. Claude d'Aumale (1496-1550), od 1528 vévoda de Guise, vojevůdce ve službách Františka I.; jeho dcera Marie se stala skotskou královnou, jeho syn François de Lorraine (1519-1563), fr. vojevůdce, dobyl 1558 na Angličanech Calais, zavražděn protestantským fanatikem; jeho bratr Charles de Lorraine (1524 až 1574), představitel militantního katolicismu, od 1538 arcibiskup remešský, kardinál de Guise (1547) a de Lorraine (lotrinský, 1550), 1558 uvedl do Francie inkvizici; Henri de Lorraine (1550-1588), syn Françoise, 1567-69 válčil s hugenoty, podílel se na bartolomějské noci (1572), mocenský rival Jindřicha III. a Jindřicha Navarrského, zavražděn; jeho bratr Louis de Lorraine (1555-1588), arcibiskup remešský, 1578 kardinál, zavražděn. G. vymřeli 1688, jejich dědictví připadlo orleánské větvi Bourbonů. V.t. Charles de Mayenne; Marie Guise.

2. OSVOBODITEL OTROKŮ

Každý člověk je při svém zrození k něčemu předurčen, rodí se s nějakým talentem. Někdo na to přijde a bohatě tento talent využije. Ale mnoho lidí to nezjistí za celý život. William Lloyd Garrison se zrodil k tomu, aby byl především osvoboditelem otroků.

Po 200 let ležela na Americe kletba afrického otroctví. Každý člověk věděl, že je zlem udržovat milion lidí v negramotnosti, děti prodávat daleko od rodičů, takže navždy byly zbaveny domova i příbuzných. Každý věděl, že otroctví ničí jak pána, tak otroka, že práce tak upadá v opovržení a že přepych podkopává síly rasy. Ale každý otrok znamenal peníze a peníze jsou pro lidstvo jedno z největších lákadel.

Před prohlášením nezávislosti bylo do Ameriky přivezeno 300 000 otroků. Někteří osadníci protestovali, ale obchod nebyl zastaven. Až roku 1808. Kvakeři hned na počátku byli proti zotročování lidí a roku 1780 prohlásili, že propouštějí na svobodu všechny své otroky. Ve Vermontu (Nová Anglie) otroky propustili už před třemi lety a jiné severní státy je následovaly.

Benjamin Franklin, Alexander Hamilton a jiní byli otevřeně proti otroctví, ale přes to počet otroků vzrůstal, v roce 1810 jich bylo v Americe přes milion.

William Lloyd Garrison

Pět roků před tím (10. nebo 12. prosince 1805) se narodil v prostém dřevěném domku v Newburyportu (Massachussets) chlapec, který měl roznítit Američany, ba svět vůbec, pro tuto otázku.

Jeho otec Abia Garrison byl námořníkem, miloval knihy a měl jakési literární plány, Ale v roce 1808 rodinu opustil. Matka byla hluboce nábožná, připravená snášet vše, aby uklidnila své svědomí, neznající strachu při plnění povinností. Naučila svého chlapce velmi brzy nenávidět veškeré utiskování a vždy hájit právo. Protože byl William velmi chudý, nemohl najít místo v nějaké škole nebo koleji. Když mu bylo sedm let, našla si jeho matka místo ošetřovatelky a dítě svěřila diákonovi ve městě, u něhož se učil štípat dříví a jiným užitečným věcem. V devíti letech ho dala matka na učení k ševci, i když nebyl dostatečně velký... Necítil se tu šťastný, protože toužil po práci, při které by musel myslet.

Snad by se mu spíše zamlouvalo dělat stoly a židle? Dali ho tedy do učení k truhláři, ale zde byl stejně nespokojený jako při jednotvárném sešívání kůží. A tak jeho zaměstnavatel zrušil smlouvu. Pak William našel sazečské místo u Newburypost Heraldu. Konečně našel práci, kterou miloval. Někdy snil o tom, že bude majitelem listu a bude pro něj psát články.

V šestnácti letech napsal článek pro „Herald“ a podepsal jej „Starý mládenec“. Jistě si dovedete představit jeho překvapení, když jej viděl otištěný. Zatím mu psávala matka láskyplné dopisy, v kterých ho povzbuzovala a napomínala, aby byl vždy přímý a mírný. Po roce zemřela a William si musel sám vybojovat své místo v životě. Pohřešoval její dopisy, scházel mu někdo, jemuž by mohl vyprávět o svých chlapeckých nadějích, obavách a pokušeních.

Četl, co mohl, a když v devatenácti letech napsal několik politických článků pro Salemské noviny, které -zní to podivně- byly připisovány Timotheovi Pickeringovi.

-------------------------------------------------------------------------------------------------------------

(Timothy Pickering, 17. července 1745 – 29. ledna 1829, byl americký politik ze státu Massachusetts a federalista, který v administrativách George Washingtona a Johna Adamse zastával post ministra zahraničních věcí. Ve své politické kariéře však zastával řadu dalších funkcí.)

Zajisté teď mohl něčeho ve světě dosáhnout; tak, když byla jeho učednická léta odbyta, po svědomité pilné práci začal vydávat vlastní noviny. Nazval je „Volná tribuna“ Titulek byl dobry, obsah listu také, ale jako většina prvních pokusů v literatuře, neměl úspěch. Snad mohl předvídat, že bez kapitálu se dá málo v tomto směru udělat. Ale mládí je skoro tak slepé jako láska, a málokdy ustoupí rozumu.

Vzal mu jeden neúspěch odvahu? Ne! Odejel do Bostonu a našel si práci v tiskárně. Brzy se stal redaktorem „Národního lidumila“, prvního listu, který hájil úplnou abstinenci. Motto měl pravdivé, ale v té době nepopulární „Mírné pití je stezka k opilosti“. Bylo mu nyní dvaadvacet, byl chudý, ale spoléhal sám na sebe.

Osudové setkání

V tu dobu přišel do Bostonu muž, jehož vliv změnil celý život mladého Garrisona. Byl to Benjamin Lundy, kvaker, třicet devět let starý.

V devatenácti opustil otcovský dům, čtyři roky pobyl ve Wheelingu, kde se vyučil sedlářem a poznal také, jak krutě se zacházelo s otroky. Potom se přestěhoval do Ohia a za čtyři roky vydělal, mimo denní útraty, tři tisíce dolarů. V dvaceti šesti letech organizoval ve vlastním domě protiotrokářskou společnost a slíbil, že bude spoluredaktorem abolicionistického listu, odebral se do St. Louis, aby uspořádal peněžní záležitosti svého sedlářství. Obchodu se dařilo nevalně, protože celá krajina byla rozčilena nad tím, že Missouri bylo prohlášeno za otrokářský stát. Po dvouletém pobytu se Lundy vrátil do Ohia, pěšky, v zimě a přišel o veškeré své jmění.

Protože jeho zápal pro svobodu se nezmenšil, rozhodl se vydávat měsíčník, ač byl chud a v tiskařství se vůbec nevyznal. Nazval jej „Genius všeobecné emancipace“, dal jej tisknout dvacet mil od svého domova a každý měsíc nesl celý náklad po celou dlouhou cestu.

Brzy se však odstěhoval do východního Tennesee a postupně navyšoval počet svých abonentů, v jednu dobu byl jeho život ohrožen, ale slabý tichý kvaker šel přesto svou cestou. Roku 1824 se vydal do Baltimoru, cestou si vydělával sedlářstvím nebo opravou postrojů a žil co nejskromněji... A sem potom přenesl „Genia“. Za jeho nepřítomnosti doma zemřela jeho žena a o jeho pět dětí se rozdělili přátelé. Ve svém hlubokém smutku obnovil zase předsevzetí, věnovat život dětem ještě nešťastnějším než děti, které nemají matku, totiž těm, které byly vydány do otroctví. Vydal se do Bostonu, jak to právě šlo. A tady bychom mohli najít základy protiotrokářského hnutí.

V hostinci, ve kterém pobýval, se Lundy setkával s Garrisonem a vyprávěl mu o své žhavé touze vysvobodit zemi z otroctví. Mladý tiskař tím byl velice dojat I on byl chudý, neznámý, ale nezapomněl na matčina slova. Po nějaké době slíbil, že odejde do Baltimoru a a bude pomáhat s vydáváním „Genia všeobecné emancipace“.

Lundy byl nakloněn poslat otroky do Západní Indie nebo do Afriky, jakmile by jejich páni svolili dát jim svobodu. Což se nedalo rychle provést. Glarrison však řekl:

„Otroci zde nejsou vlastní vinou a nezaslouží si, abychom se posílali zpět do barbarské Afriky.“

Byl pro bezprostřední osvobození každého lidského tvora.

V Baltimoru byla tržiště otroků na hlavních třídách. Lodě s náklady otroků, vyrvaných ze svých domovů, byly posílány na sta mil k jižním přístavům a na tržišti se kolikrát odehrály srdcervoucí scény. Garrison byl vzrušen v hloubi svého srdce. V prvním čísle svého listu se vyslovil pro okamžitou emancipaci a nazval brzy obchod s otroky, provozovaný mezi Baltimorem Novým Orleánsem „domácí pirátstvím“. A uvedl jména některých občanů, zapojených do tohoto podniku, mezi jinými i jednoho majitele lodí ze svého vlastního města Newburryportu. Muži ze severu dali Glarrisona ihned zatknout pro jeho „hrubý, zlomyslný a potupný“ článek.

Uvěznění

Byl uznán soudem, který se skládal z otrokářů, k pokutě padesát dolarů a zaplacení soudních výdajů, Nenašel se nikdo, kdo by za něj ručil, Garrison odmítl pokutu zaplatit a tak byl odsouzen na půl roku vězení. Dlužno dodat, že mladý muž nebyl nikterak sklíčen, naopak, byl klidný a vyrovnaný a napsal na zdi vězení dva sonety o svém uvěznění.

Založení Osvoboditele

Cesta do Anglie

Spor o otrockou otázku

Osvobození otroků

Cesty do Anglie

Zpět do Ameriky

Známí američtí abolicionisté (podle Wikipedie)

Známí angličtí abolicionisté

3. NEJVĚTŠÍ ČERNÁ DÍRA JE PRÝ SEDMNÁCKRÁT VĚTŠÍ NEŽ SLUNEČNÍ SOUSTAVA

Černá díra je velký paradox

Nový objev

4. RAUDSKINNA – NEOBVYKLÁ ISLANDSKÁ KNIHA O ČERNÉ MAGII

Biskup a jeho kniha

Následník Černé stezky

5. INFEKČNÍ CHOROBY PRÝ URYCHLILY ZÁNIK NANDRÁLCŮ

6. LÉČENÍ ZVUKEM V STAROVĚKÝCH CHRÁMECH

Zvukové efekty v Hypogeumu na Maltě

Hudba sfér

7. PŘEDJAMSKÝ HRAD V SLOVINSKU

Historie Předjamského hradu

Potupný konec loupeživého rytíře

Návštěva hradu

8. KRVÁCEJÍCÍ LEDOVEC

Ledový krtek

9. Ezra Cornell – nejen příběh amerického telegrafu

Cesta na Západ

Do světa za štěstím

Sňatek

Seznámení s telegrafem

Jak vzbudit zájem světa?

Magneticko-telegrafická společnost

Založení univerzity

Poslední roky života

Významní profesoři a absolventi (podle Wikipedie)

10. EXISTOVALY MOŘSKÉ PANNY?

Lidé obojživelníci

Syndrom mořské panny

Život se zrodil ve vodě

11. VÍLY PROSTOUPILY KOLEKTIVNÍ LIDSKÉ VĚDOMÍ

Jde o jistý druh mytologie?

Kultura současných domorodých kmenů

12. ZA ZJEVOVÁNÍ DUCHŮ MOHOU I PLÍSNĚ

Elektromagnetické pole a podivné zvuky

Plísně

13. KDO BYLA TAJEMNÁ ARADIA – ITALSKÁ BOHYNĚ NEBO ZLÁ ČARODĚJNICE?

Její příběh starý 19. století

Bohyně pro moderní pohanství

14. STAROVĚKÉ KOŘENY VEGETARIÁNSTVÍ

Respektování zvířat v Asii

Vegetariánství ve starověké Evropě

Křesťanské vegetariánství

15. ŠVÉDSKÝ OSTROV TEMNÝCH KLETEB A ČARODĚJNIC

Rituální jeskyně

Kamenný labyrint

16. STAROVĚK A ALKOHOL

Alkohol na Středním východě

Vznik evropské tradice pití vína

Splněný archeologický sen

Destilace alkoholu

Alkohol a zvířata

17. MĚSÍC – MÝTY, LEGENDY, KONSPIRAČNÍ TEORIE

Při úplňku může člověk zešílet

Obydlený Měsíc

Měsíc má vliv na plodnost

Měsíc je dutá kosmická loď

Lidé na Měsíci nikdy nebyli

Nacistická základna na Měsíci

Králík na Měsíci

18. SILPHIUM – STAROBYLÁ ANTIKONCEPČNÍ BYLINA

19. JEJÍM OSUDEM BYLA ASTROFYZIKA

20. RENESANCE MEXICKÉHO ALKOHOLICKÉHO NÁPOJE PULQUE