Já, Slastbot: Profil smazán

Martin Koláček

Copyright

Autor: Martin Koláček

Vydalo nakladatelství: Martin Koláček - E-knihy jedou

Rok vydání: 2013

Vydání první

ISBN

978-80-87856-03-1 (epub)

978-80-87856-04-8 (mobi)

978-80-87856-05-5 (pdf)

1. V betonovém ráji

Lerm se probral z bezvědomí právě ve chvíli, kdy se v kokpitu stíhačky řítil k zemi. Nebyl si schopen vzpomenout, jak se tam dostal, ani co tam, proboha, dělá, natož jak se řídí stíhačka. V záchvatu sebezáchovy začal mlátit rukama kolem sebe a pokusil se zmáčknout, vytáhnout, či utrhnout cokoliv, co barvou či tvarem indikovalo nějakou funkci. Letadlo o kus poskočilo, ale pokračovalo dál nezměněnou rychlostí. Země byla už jen pár sekund od něj, ačkoliv Lermovi v tu chvíli připadala každá z nich jako hodina. Kde byl ten celý život, co má člověku s blízkostí smrti probíhat před očima? Nebo aspoň nějaká jeho část? Cokoliv! Ať se během svého zběsilého útoku na interiér stíhačky snažil vzpomenout na cokoliv ze své minulosti, jeho paměť neposlala žádnou odezvu. Už jen pár set metrů... čtyři sta, tři sta, dvě stě. Lerm v hrůze zavřel oči a instinktivně se chytil držadla, které předtím ve svém nekoordinovaném snažení uvolnil. Sto metrů, padesát, poslední sekunda života…

Do uší jej udeřil hluk nárazu a následného výbuchu. Slyšel, jak se rozžhavené železo vydalo na svůj krátký let proti gravitaci, aby dopadlo mezi zuhelnatělé trosky. Ale on letěl dál. Otevřel oči. Připoután k sedadlu, svištěl vzduchem zpět vzhůru, nechávajíc vybuchující stíhačku za sebou. V ruce stále křečovitě svíral páku katapultu. V bezpečné výšce se otevřel padák a Lerm začal pomalu klesat k zemi. Rozesmál se. Právě přežil vlastní smrt.

Přistál poblíž nevzhledné betonové struktury na kraji velkého města. Slunce pálilo jako smyslů zbavené. Vítr, který se mu před chvíli proháněl kolem těla, byl odblokován masou rozžhaveného betonu, zatímco sluneční paprsky nikoliv. Lerma napadlo, že už asi ví, jak se cítí humr, když ho hodí do vařící vody. Zarazil se. To byla víceméně vzpomínka. Ano, pamatoval si na velký smaltový hrnec a humra, který se v něm zkroutil. Ale to bylo všechno. Kde a kdy to bylo, netušil. Povzdechl si, vysoukal se z padáku a vyrazil hledat nejbližší stín. Musel obejít téměř celou budovu, než se mu to podařilo. Sedl si do stínu onoho dávno opuštěného bunkru a snažil se ve svých vyprahlých ústech najít aspoň trochu slin, kterými by zahasil žízeň.

Kdyby tak věděl, kde je! Když ví, že potřebuje vodu, snad by také mohl vědět, kde ji získat. Kde se dá na rozpáleném předměstí sehnat voda? No tak, mozku, snaž se!

Nemělo to smysl. Jediné, co si pamatoval, bylo, že se jmenuje Lerm, a i o tom se dalo celkem s úspěchem pochybovat. Uměl mluvit, ačkoliv měl jisté tušení, že ne všichni mluví stejně, jako on. Věděl, že je člověk, a že když se nedostane k vodě, časem umře. Pak už jeho paměť obsahovala jen pár základních informací, jako například, že před močením je dobré sundat si kalhoty. Povzdechl si a znovu se postavil. Chvíli myslel, že omdlí, ale dokázal se udržet při vědomí a ve vzpřímené poloze. Vypravil se dál ve stínu budovy a doufal v zázrak.

Po půl hodině cesty konečně dorazil k něčemu, co vypadalo jako obývané stavení, i když ošklivě zanedbané. Před stavením seděl nějaký muž. Když Lerma uviděl, nadšeně vyskočil, podal mu ruku a políbil jej. Lerm vyděšeně poodskočil. Ne snad proto, že by pro něj byl polibek od jiného muže tak nepřijatelný, ale proto, že ten dotek nebyl… no… lidský. Ruka i ústa byly chladné a jakoby lehce houbovitého charakteru. Lerm nevěděl, jak má vypadat lidský dotek, ale cítil, že tohle nebylo v pořádku. Dotkl se prsty vlastních úst. Byly výrazně teplejší a pevnější.

„Co se děje?“ zeptal se muž.

Lerm na něj jen vyděšeně zíral. Znovu a znovu si vybavoval ony dotyky a pořád nemohl pochopit, co se stalo.

„Co se děje?“ zeptal se ho muž znovu.

„Ten dotyk...“ hlesl Lerm a znovu si přejel prstem po rtech.

„Co je s ním?“

„Ta kůže je divná.“

Muž se zatvářil uraženě: „No jo, tak pán je Garddonn, že? Neměli byste být lepší, než my, co?“

„Cože?“

„Arogance by vás měla srazit na serveru dolů, ne?“

„Cože?“ trval na svém Lerm, „podívejte, já vůbec netuším, co je to Garddonn, ale vaše kůže není normální. Jakoby nebyla lidská.“

„No jistě, že není. To ta vaše taky ne.“

„Ale ano, samozřejmě, že je.“

„No jasně,“ ušklíbl se muž, „skoro byste nepoznali rozdíl, co?“

Lerm pochopil, že tady s rozumnou debatou neuspěje. Ten člověk byl nejspíš blázen. Vzpomínka na dotyk se pomalu vytrácela a Lerm dospěl k závěru, že byl zřejmě jen příliš zmatený a rozpálený sluncem, takže zareagoval nepatřičně. Rozhodl se proto, že nebude ztrácet čas a půjde rovnou k tomu, co ho nejvíc trápilo: „Prosím vás, kde bych našel něco k pití?“

„Ha, prý pití, takže tak se říká doplňování tekutin, jo?“

„No...“ na tohle nemělo cenu odpovídat.

„Jontové mixy najdete v centru, jako vždycky.“

„V jakým centru?“

„No v centru výživy, přece! Co s vámi je?!“

„Jak se k němu dostanu?“ ignoroval otázku Lerm.

„Po silnici a pak vlevo...“ muž se náhle zarazil, „to je divný stimulátor, co máte na sobě.“

„Stimulátor?“

„No, pachový stimulátor. Co je to za značku?“

Lerm nevěděl, jestli se smát, nebo zuřit. Takhle originálně jej ještě nikdo neurazil. „Sakra, v tomhle vedru je snad normální, že se člověk zpotí, ne?!“

Muž se zarazil a jeho výraz se změnil. Jeho oči se zaleskly strachy. „Chcete říct... že jste fakt živý?“

„Vypadám mrtvě?“

„No ne, myslím jako, fakt člověk?“

„No jasně, že jsem, člověk! Co jste si, sakra, myslel?!“

„Z Měsíce?“

„Co?“

„Přišel jste z Měsíce?“

„Co?“ opakoval Lerm. Připadal si hloupě, ale nevěděl, co odpovědět.

„No, tak tedy vítejte u nás na Zemi,“ soukal ze sebe muž neochotně, „úřad pro dávky máte v centru. Jo, a replikátory. A teda, jontový mix raději nepijte, to by vás zabilo. A to bychom neradi, že... teda aspoň vy určitě ne. Jsem rád, že jsem vám mohl zodpovědět vaše otázky, na úřadu vám řeknou víc.“ A s tím zmizel v domě.

Lerm před domem ještě chvíli postával. „Blázen,“ pomyslel si a pokračoval v cestě po silnici, kam ho podivín poslal. Ačkoliv si nebyl jistý, jestli to jeho problém vyřeší, protože vlastně nezjistil nic víc, než že je tím směrem jakési centrum výživy, v němž mají jakýsi jontový mix, který ale on pít stejně nesmí, protože jontový mix je pro něj smrtelný.

Domů přibývalo a stejně tak i obyvatelstva. Na první pohled celkem běžná lidská společnost. Lidé chodící sem a tam po ulici, od domu k domu, rozvalující se na slunci i odpočívající ve stínu. Jedna věc na nich však byla zvláštní. Prakticky všichni byli v párech a prakticky všichni se... no... prostě se k sobě „měli“. Ať to byl pár smíšený nebo stejného pohlaví, všichni se drželi za ruce, líbali, hladili. Vypadalo to jako jakýsi bizardní pokus o milenecký ráj, který se ovšem místo na rozkvetlé louce odehrával v depresivním betonovém městě. Někteří lidé byli i sami, a ti měli ve zvyku políbit každého, kdo s nimi držel aspoň chvíli oční kontakt. Lerm se samozřejmě díky skutečnosti, že chodil po ulici sám, stal objektem zdravení a líbání, někdy příjemného, jindy velmi nepříjemného. Rychle se naučil udržet oční kontakt s pěknými ženami a odmítat kontakt s ostatními. Jenže ani polibky od pěkných žen nebyly vždy to pravé. Většina z nich byla chladná a houbovitá, jako od onoho muže, kterého potkal jako prvního. V Lermově hrudníku se uhnízdilo ošklivé napětí, které mu komplikovalo dýchání.

Po necelé hodině cesty Lerma udeřil do očí neonový nápis nad dveřmi do domu, z něhož zněla hlasitá hudba. V hlavě se mu vybavila spojitost s podáváním nápojů, ačkoliv opět netušil, kde k takovému spojení přišel. Nicméně, vstoupil dovnitř.

Ve ztemnělé putyce sedělo na baru několik párů, které se k sobě měly. Na pódiu opodál se svíjelo klubko postav. Lerm si nebyl vůbec jistý, zda se jednalo o tanec, nebo o soulož. Nejspíš něco mezi. Za barem stál osamocený barman a naléval světle modrou tekutinu do sklenice. Když Lerma uviděl, přišoural se k němu a, jako první, jej nepolíbil. Což Lerma velmi potěšilo.

„Tak co si dáte?“ zeptal se místo toho dunivým hlasem.

„Něco k pití,“ odpověděl Lerm, který se ještě nevzpamatoval ze svého štěstí, že nebyl políben.

„Jonťák v pohodě?“ zeptal se barman a položil před něj sklenici, kterou právě naplnil. Světle modrá tekutina poněkud nepřirozeně lámala světlo diskotéky.

„Jasně, teda jestli mě to, jakožto člověka, nezabije,“ zasmál se Lerm, „byste nevěřil, jsem teď potkal...“

„Člověk?“ přerušil ho barman, „no tak to vás samozřejmě zabije.“

„Co? A pro koho to teda máte? Pro bernardýny?“ žertoval dál Lerm a přihnul si sklenici k ústům.

„No, ne, pro boty, samozřejmě.“

„Jaký boty?“ Lerm odtáhl skleničku trochu dál od úst. Pach tekutiny v něm vyvolal lehkou nevolnost, připomínal prostředek na mytí nádobí.

„Pro slastboty, přece. Odkud jste? Z Měsíce?“

„No...“ Lerm znejistěl.

„Vypadáte dost zmateně, člověče. Co se vám stalo?“

„Já...,“ Lerm na něj koukal a nevěděl, co dělat. Všechno to bylo absurdní, „...nějak jsem ztratil paměť,“ přiznal nakonec.

„Jo ták. Tak to byste si měl zajít do nahrávacího střediska, třeba tam někde vaši paměť budou mít.“

Byl to vtip? Urážka? Ale barman se nesmál. Vypadal, jako by to myslel vážně. Sebral mu z ruky jontový mix a místo toho mu nalil cosi, co opravdu vypadalo jako voda. Lerm neprotestoval, měl strašnou žízeň. Ano, byla to voda a její dotyk na jazyku byl jako ponoření do moře po roce na poušti.

„Ještě jednu?“ zeptal se barman.

„No jo,“ náhle mu ale něco došlo, „jenže já nevím, kolik mám u sebe peněz.“

„Člověče, vy jste fakt zmatenej. Tady jste na Zemi! Héééj, Hrábo!“ zakřičel náhle někam k pódiu. Dvě mužské postavy, které spolu, prakticky nahé, tančily na pódiu, se otočily k barmanovi.

„Co je?“ zakřičela jedna z nich.

„Pojď sem, Hrábo, je tady jeden z tvejch!“

„Mejch? To jako že ti přišel do baru mravenečník?“

„Ale ne z tvejch oblíbenejch zvířat, ty magore! Jeden živej!“

Muž oslovený „Hrábo“ se rychlostí blesku přihnal a zíral na Lerma. Jeho milenec se přiloudal za ním. Ani jeden z nich ho nepolíbil.

„Ty seš fakt člověk?“ zeptal se ho.

„No jo,“ odvětil místo něj barman, „sem ho teďka viděl, jak chlemtá tu vaši bílou srajdu.“

„Bílá srajda je cement, Korněji,“ odvětil nenaloženě Hrába, zřejmě navazující na nějaký dávný spor, „voda je průhledná!“

„Jasně, pro mě za mě si pijte třeba cement.“

Hrába si povzdechl, chytil Lerma za ramena a vedl ho ke stolu. Lermovi nebyla zvláště příjemná blízkost jeho nahého těla, ale začínal pomalu chápat, že tohle nejsou blázni, a že opravdu potřebuje informace.

Lerm s Hrábou si sedli ke stolu, zatímco Hrábův milenec zůstal stát opodál s velmi smutným výrazem na tváři.

„Ahoj, já jsem Hrába,“ řekl muž, který se ho ujal, podal mu ruku a políbil jej.

„Lerm.“

„Nazdar, Lerme...“ vtom si všimnul svého milence, stojícího opodál, „je, promiň, ještě něco musím vyřešit. Hej! Mulene, pojď sem, miláčku!“

Mulen se, poněkud neochotně, přiblížil.

„Co je s tebou?“ zeptal se ho Hrába.

„No... já předpokládám, že když teď máš k sobě do páru člověka, tak už mě nebudeš chtít...“

Hrába vstal a objal Mulena, jehož odhalený penis lehce ztvrdnul.

„To je přece blbost,“ zašeptal mu Hrába, takže to stěží slyšel i Lerm, sedící hned vedle, „já tě přece miluju a chci být s tebou, ať se děje cokoliv.“

„Vážně?“ Mulen vypadal, že se rozpláče štěstím.

„No jasně. My dva patříme k sobě. Jenom plním svoji společenskou povinnost. Musíme se postarat o hosta, tak si pojď sednout.“

Zatímco Lerm neklidně přemýšlel, co Hrába myslel tím „postarat se o hosta“, Mulen políbil Lerma a sednul si k jejich stolku. Nutno říct, že polibek obou byl normální, lidský.

„Tak co, jak ses sem dostal?“ zeptal se Hrába.

„Abych řekl pravdu, tak nevím,“ odvětil Lerm.

„Nevíš? To je dost divný, ne? Odkud jsi? Z Měsíce?“

„Proč si všichni myslej, že jsem z Měsíce?“

„Většina lidí je z Měsíce. Moji rodiče byli taky odtamtud. Máš štěstí, žes přišel zrovna sem. Většina barmanů nerada pouští lidi do lokálu. Ale tadyhle Korněj je pohodář. Viď, Korněji?“ zamával na barmana, který to pochopil jako objednávku a začal nalévat sklenice.

„Tak odkud seš?“

„Já nevím,“ odpověděl Lerm, „nic si nepamatuju.“

„Nic? To je divný. Teda, dneska se šuká s pamětí hrozně. Ale vůbec nic?“

„Nic. Probral jsem se v kokpitu stíhačky.“

„Pst!“ zasykl překvapivě Hrába, „tak tohle, příteli, nikde neříkej.“

„Cože? Proč?“

„Protože jediný lidi, co maj stíhačky, jsou teroristi z Měsíce!“

„Jaký teroristi?“

„Kreténi, co zabíjej slastboty, buď pod záminkou, že bojujou proti řádu, nebo prostě proto, že jsou debilní a myslej si, že lidi jsou něco víc.“

„Jakýmu řádu?“

„Filtrování profilů.“

„Tomu vůbec nerozumím.“

„Já taky moc ne,“ přiznal se Hrába, „to věděj akorát slastboti. To je jedno. Tak říkáš, že si nic nepamatuješ?“

„Vůbec. Myslíš, že jsem byl terorista?“

„Je to dost dobře možný.“

„A co by mi udělali, kdyby to někdo zjistil?“

„Tak slastboti asi nic, ti jsou děsně mírumilovný. Má to něco do činění s tím filtrováním.“

„Hrábuško,“ zašeptal Mulen, „o tomhle bys mluvit neměl.“

„No jo, promiň,“ odvětil Hrába stejně potichu.

„Já bych řekl, že by bylo nejlepší,“ převzal iniciativu Mulen, „kdyby si Lerm zašel do nahrávacího centra...“

„Ne, to není dobrej nápad,“ přerušil svého partnera rezolutně Hrába, „aspoň ne, dokud nemá o naší společnosti víc informací.“

„Proč?“

Mezitím se k nim přišoural Korněj a položil na stůl dvě sklenice vody a jednu jontového mixu. Mulen vzal do ruky jontový mix a nalil si jej do úst.

„Abys rozuměl,“ zareagoval Hrába, „Mulen je taky slastbot...“

„No dovol!“ ohradil se Mulen.

„No jo, promiň, samozřejmě, to je vidět na první pohled, Mulen je Garddonn.“

„Gard... co?“

„Ty vážně ani nevíš, co je to Garddonn?“

„Já vážně nevím vůbec nic.“

„Garddonn je vyspělá forma slastbota. Kůže z ušlechtilé pěny, lité za sucha, s velkou schopností metamorfovat.“

„To jakože je uměle vyrobenej?“

„No jasně! Cos myslel?“

„Takže jsou to roboti?“

„Jasně. Slastboti. Tedy roboti vyrobení pro slast. Z továrny jdou buď už se staženou osobností, nebo si je můžeš pořídit domů prázdný a osobnost jim vybrat z miliónů profilů, co jsou na netu.“

„Takže tady Mulena sis vybral?“

„Ne, muj Mulínek...“ Lerm zadusil smích, „byl vyrobenej už s osobností. Musel jsem ho poznávat, pochopit. Možná proto jsem se do něj tak zamiloval...“ Hrába políbil svého přítele.

„A...“ Lerm si nebyl jist, jak moc osobní otázky může pokládat, „...tys byl už předtím gay?“

„Gay?“ zeptal se Mulen překvapeně.

„Tak se mezi lidmi říká mužům, co spí s muži,“ vysvětlil Hrába svému příteli, a pak se otočil zpět k Lermovi, „já nejsem gay. Neřekl jsem ti, že je Mulen Garddonn?“

„No a?“ nechápal Lerm.

„Ukaž mu,“ vybídl Hrába svého přítele. Mulen se postavil tak, že mu Lerm koukal přímo do rozkroku, a pak se jeho fyzická podoba začala měnit. Většina těla zůstala téměř stejná, ale teď před Lermem stála zcela nepochybně žena.

„Ale já ho mám radši jako kluka,“ odpověděl Hrába, zatímco se zájmem sledoval Muleniny pohlavní orgány, „jenže teď to bude pár hodin trvat, než se bude moct zase vrátit zpátky.“

2. Válečná zóna

Hrába a Mulen byli velmi přátelští a dokonce nabídli Lermovi, aby zatím bydlel s nimi, než se rozkouká a najde si něco vlastního. Lerm vděčně přijal nabízený pokoj v jejich bytě, protože představa, že je v naprosto neznámém světě na ulici, jej dost děsila. Musel sice čas od času přihlížet intimnostem obou milenců, protože ne vždy byla možnost zalézt do pokoje a jeho hostitelé se ani v nejmenším nestyděli, ale byla to jen malá daň za poskytnuté útočiště. Ostatně, jak Lerm postupně začínal chápat, intimnosti na veřejnosti nebyly v této společnosti vnímané nijak negativně, ani osobami, které je prováděly, ani těmi kolem. A tak i Lerm postupně ztrácel onen nepříjemný pocit ze zasahování do cizího soukromí, který jej trápil ze začátku.

„Zejtra zas budu muset jít ke staré Rostaně,“ povzdechl si jednoho večera u společného jídla Hrába.

„Už zas?“ zavrtěl hlavou Mulen, „to je děsné, ta ženská je fanatička.“

„To mi povídej. Ta šůruje celej byt každej tejden aspoň třikrát.“

„Hm, tak to se asi ještě snaží neobtěžovat, co? Když tě potřebuje jenom dvakrát do měsíce.“

„I tak...“