MEZI SLOVANY

LIBOR KVAPIL

„Kdo bude číst tuto knihu, nechť na ni pohlíží okem laskavým a nechť ji poctí svou starostlivostí při opravě toho, co by se mu příčilo…“

Al- Masūdī

Rýžoviště zlata a doly drahokamů

kapitola 130, dílo dokončeno roku 947

„Oni však nicméně raději volili válku než mír, ceníce drahou svobodu nad všechnu bědu. Tento druh lidí je tvrdý, umí snášet námahu, přivykl nejnuznějšímu způsobu života a to, co nám bývá těžkým břemenem, Slované pokládají téměř za rozkoš. Přešlo velmi mnoho dní, kdy zápasili se střídavým štěstím, jedni pro slávu a pro velké a širé císařství, druzí za svobodu a proti hrozbě závislosti.“

Widukind, mnich kláštera Corvey,

ve Třech knihách saských dějin, kniha II,

kapitola 20, druhá polovina 10. století.

„Musíme se vzdát primitivní představy, že dějiny jsou totožné s minulostí, že je historik jen odkrývá a popisuje. Neexistují žádné dějiny mimo knih historiků, historikové je vytvářejí svým psaním znovu. Jejich dějiny neodkrývají pravdu, ale pouze „správnosti“ tím, že se shodují s prameny. Pravdy o dějinách tvoří sami historikové tím, že dějiny vyprávějí jako smysluplné příběhy, jsou v oněch smyslech, ne v dějinách samotných. To ovšem ukládá dějepiscům zvláštní zodpovědnost. Netvoří totiž jenom dějiny národů, ale i národy samotné tím, že jim říkají, čím byly, jsou a koneckonců i být mají.“

Dušan Třeštík

Mysliti dějinami

Paseka, Praha, Litomyšl 1999

ÚVOD

AUTOROVA POZNÁMKA

Al-Masūdīho literární dílo svědčí o jeho nevídané znalosti v geografii a historii tehdejšího známého světa. Je škoda, že tyto knihy, byť tak obšírné, jsou pouhými výtažky z jeho ztracených děl.

O jeho knihy, z nichž se dochovaly pouze dvě, byl mezi arabisty a historiky vždy veliký zájem a byly mnohokrát přeloženy, vydány a okomentovány. Al-Masūdī v nich zanechal rozsáhlé a souvislé zprávy o Slovanech. Jsou pro naši historii cenné, protože se týkají především západních Slovanů a knížete Čechů Václava. Přesto jsou v mnoha ohledech, díky přepisovačům, nedořešené, neboť se některé kmeny včetně jmen jejich vládců nepodařilo dodnes jednoznačně identifikovat.

Napsat tento cestopis bylo jako skládat mozaiku ze střípků.

Protože se nedochovalo celé al-Masūdīho dílo, ze kterého by se dalo plnohodnotně čerpat, propojil jsem jeho zprávy se zmínkami o západních Slovanech, které se vyskytují i v jiných arabsko-perských textech. Všechny tyto zprávy v sobě ukrývají vzácné informace o dávno zapomenuté materiální kultuře Slovanů. Lze z nich vydedukovat, jak asi vypadaly Čechy v první polovině 10. století v kontextu dění ve střední Evropě. Při stavbě cestopisu jsem kromě al-Masūdīho díla vycházel i z takzvané Anonymní zprávy pocházející z druhé poloviny 9. století. Ta uvádí takřka všechny národy Slovanů a dochovaly se v ní informace o Svatoplukovi a jeho říši.

Z kompilátorů, kteří z tohoto díla čerpali, jsem použil hlavně prameny z díla ibn Rusty, který svoji Knihu vzácných drahokamů sepsal kolem roku 903, a z Gardīzīho knihy Ozdoby dějin, sepsanou kolem roku 1041. Tito autoři jako jediní zachovali tematickou strukturu Anonymní relace a navíc nekopírují jeden druhého. Dalším pramenem, který jsem použil, je zpráva o Slovanech a Rusech od ibn Fadlāna, člena poselstva k vládci povolžských Bulharů Almošovi v letech 921/922. Ta byla nejprve známá pouze z knihy Zeměpisný lexikon, pod názvem Risala. Později byla objevena ještě další, úplnější verze. Některé pasáže ibn Fadlāna mají velmi blízko k textům ibn Rusty a al-Masūdīho. Není jasné, kdo z koho čerpal nebo zda v tomto období neexistoval nějaký dokument, z kterého čerpali všichni autoři. Do své knihy jsem nemohl nezahrnout i jednu z nejdůležitějších zpráv o Slovanech ve střední Evropě, sepsanou španělským obchodníkem a diplomatem ibn Já’kúbem. Ten někdy kolem roku 965 navštívil Německo a země západních Slovanů. Zprávu napsal na základě svého vlastního pozorování. Ibn Já’kúb zřejmě zkoumal možnosti obchodu s otroky a navázání kontaktů s císařským dvorem. Několikrát se zmiňuje o setkání s císařem Ottou v Magdeburgu. Obsahuje informace o politických, sociálních a kulturních poměrech v prostředí západních Slovanů. Jako nejvýznamnější vládce Slovanů jmenuje obodritského knížete Nakona, polského knížete Měška, bulharského vládce cara Petra a českého knížete Boleslava. Ibn Já’kúbova zpráva se nedochovala. Byla vložena do díla Kniha o královstvích a cestách, kde byla rozšířena o údaje z děl ibn Rusty i al-Masūdīho a také o další zprávy z konce 10. a začátku 11. století.

Použil jsem i významná evropská díla od Kristiána, Kosmy, Pešiny, Nestora, Widukinda z Corvey, Šimona z Kézy, Helmolda, Saxona Grammatica a mnohých dalších, kteří zanechali cenné zprávy z dávné historie střední Evropy i vzácné informace o západních Slovanech.

Všechna výše uvedená díla al-Masūdīho zprávu o Slovanech podporují, v mnohém citují, rozšiřují nebo doplňují a vytvářejí tak celistvý pohled na tehdejší poměry, kulturu i vzdělanost.

Při psaní této knihy jsem vycházel z práce orientalisty, historika a překladatele Ivana Hrbka, který rozsáhlé al-Masūdīho dílo, včetně všech zpráv ostatních arabsko-perských autorů, přeložil. Dále pak především z cenných svazků sestavených Dagmar Bartoňkovou a Radoslavem Večerkou a z děl Jána Paulinyho, Ondřeje Zavadila, Jána Steinhübela, Dušana Třeštíka, Nadi Profantové, Martina Profanta a Jana Cinerta.

Text jsem opatřil poznámkovým aparátem. Čtenář má tak možnost porovnávat různé historické autory, teze historiků včetně těch, které jsou v rozporu a seznámit se s mnohdy složitými a nejednoznačnými překlady.

Chci čtenáře na tomto místě požádat, aby následující řádky četli jako dobrodružnou knihu, okořeněnou poznámkovým aparátem a nikoliv jako dochovaný historický text, přestože vychází v široké míře z al-Masūdīho díla i jiných historických pramenů neméně významných autorů středověkého světa.

O AL-MASŪDĪM

Abū al-Hasan Alī ibn al-Husajn ibn Alī al-Masūdī byl osobností, s kterou se může rovnat jen málokdo z jeho vrstevníků i následovníků.

Vše, co o tomto muži víme, nám vypráví on sám ve svých knihách.

Pocházel z arabské rodiny a za svůj přídomek vděčil svému předkovi Masūdovī, který byl současníkem a druhem proroka Muhammada. Al-Masūdī  se narodil kolem roku 896 v Bagdádu, kde se mu dostalo základního vzdělání běžného v islámském světě. Na cesty se vydal v mladém věku. Sbíral převážně zeměpisné a etnické informace. Putoval přes jižní Írán do Indie, navštívil údolí Indu a pronikl i do několika vnitrozemských států. Snad se dostal až na Srí Lanku a plavil se v malajských vodách až k pobřeží Číny. Je nesporné, že poznal pobřeží východní Afriky a ostrovy Zanzibar a Pembu, odkud odplul do Ománu. Procestoval oblasti u jižního Kaspického moře a Zakavkazí. Ve svých spisech zanechal významné zmínky o tehdejší střední Evropě a Slovanech.

Není známo, čím se živil, on sám to nikdy neuvedl. Mohl být obchodníkem, ale stejně tak i vyzvědačem. V navštívených zemích si všímal především hospodářství a vojenství. Nezastával žádný vysoký úřad a ani se neúčastnil vědeckých diskusí a náboženských půtek. Nevynikl ani jako básník nebo literát. Žil střídavě v Palestině, Bastře, Sýrii a Egyptě. Literární činnost rozvíjel až na sklonku svého života. Jeho spisy jde těžce zařadit mezi dějepisné, zeměpisné či filozofické. Právě díky této mnohostrannosti si v 19. století vysloužil přídomek Hérodotos Arabů a označení encyklopedisty či polyhistoria. Al-Masūdī zemřel roku 956 ve Fustátu, tehdejším hlavním městě Egypta. Z jeho knih se do dnešních dnů zachovaly pouze Rýžoviště zlata a doly drahokamů a Kniha připomenutí a prověrky.

O KONTAKTECH MEZI ARABY A SLOVANY

Slované představují zvláštní fenomén ranně středověkých dějin arabského světa. Poprvé se setkali již v 7. století. Arabové v té době obsazovali východní provincie Byzance, zatímco Slované se usazovali na Balkáně a ve vnitrozemí Řecka. Byzanci byli nuceni řešit oba tyto problémy současně a to přesídlením Slovanů do Malé Asie, kde měli být využiti proti arabským nájezdům. Tento plán nevyšel, neboť Slované začali přecházet na stranu Arabů. Stejně tak selhala i snaha Justiniána II., který po tažení proti Slovanům a Bulharům přesídlil mnoho z nich na východ Malé Asie, kde z nich postavil několikatisícovou armádu, aby chránila jeho říši. I tito Slované se projevili jako nespolehliví poddaní a přeběhli k Arabům, kteří je usadili i s rodinami v hraničních pevnostech a zařadili do svého vojska.

Další, kdo se v 8. století pokusil přesídlit Slovany, byl arabský vojevůdce a bagdádský kalif Marván II. Stalo se tak během jeho tažení proti Chazarskému kaganátu do Dagestánu a povodí Volhy. I toto přesídlení několika tisíc Slovanů na Kavkaz však bylo neúspěšné a došlo při něm k masakrům.

K zásadnímu kontaktu mezi Slovany a Araby v raném středověku došlo díky importu a exportu exotického zboží, surovin a rozvoji obchodu s otroky. O jeho velikosti svědčí fakt, že v arabštině vzniklo z názvu Slovan (slave) slovo eunuch a v některých západních jazycích splynulo se slovem otrok (esclavo). Temné období budování středoevropských a východoevropských států i jejich neustálé střety byly zdrojem zajatců, kteří většinou skončili v otroctví. Prodej miliónů otroků do arabských států zajišťovaly rody Otonů, Přemyslovců, Mojmírovců a Rurikovců. Hlavními centry tohoto obchodu byla města Magdeburg, Praha, Velehrad, Řezno a Kyjev. Otroci byli odtamtud převáženi buď na jih do Benátek nebo na západ do Porýní. Mužští otroci tam byli bez výjimky kastrováni a dále prodáváni do Córdobského chalífátu a do fátimovské državy v severní Africe. (Do severní Afriky měli být po smrti arcibiskupa Metoděje prodáni i někteří slovanští kněží z Velké Moravy. Byzantský císař je však stačil z otroctví vykoupit.) Nekastrovaní otroci a otrokyně byli prodáváni pouze do bagdádského chalífátu a to především z východní Evropy.

Slované se v arabských zemích velmi rychle adaptovali. Na dvoře Fátimovců i córdobských kalifů vytvořili početné komunity. Svoji etnickou a jazykovou svébytnost si tam udrželi po více než dvě století. Slované fungovali jako klientské skupiny, zasahovali do palácových intrik a dosáhli na významná místa ve státní správě i armádě. Někteří získali veliké majetky a dokonce se proslavili jako autoři básní a teologických děl.

Poslední masivní prodej slovanských otroků ve střední Evropě se udál ve 12. století a to v důsledku dobytí Obodritů Jindřichem Lvem. Prodej s otroky upadl a posléze i zanikl díky vzniku centralizovaných států v Evropě, vlivu církve a krizi arabského státu.

CESTOPIS AL-MASŪDĪHO POPISUJÍCÍ JEHO ZÁŽITKY V ZEMI ZÁPADNÍCH SLOVANŮ L.P. 928.

O KNIHÁCH

Mnozí se mne ptají, proč miluji knihy.

Proč je sbírám, čtu a proč se namáhám a předkládám vše, co znám a co jsem prožil, do písemné podoby.

Má odpověď je prostá.

Kniha je tím nejlepším a nejspolehlivějším přítelem člověka. Najdeš v ní rozptýlení, povzbuzující rady či podivuhodná vyprávění. Nabízí ti současně začátek i konec, mnoho i málo, přítomné i nepřítomné, minulost i současnost, tvary, stvoření a druhy i jejich protivy.

Když pohlédneš do knihy, odmění se ti trvalými požitky. Posiluje tvé srdce, pomůže tvému chápání, rozmnoží tvé vědomosti i tvoji fantazii a představí ti místa, kam se nikdy sám nedostaneš.

Kniha je učitelem, který s tebou hrubě nezachází. Neodmítá ti poskytnout službu a podřizuje se ti na cestách stejně jako doma. Kniha je užitečná i prospěšná, bez ní by nebylo lidstva.

POČÁTEK

Toto je kniha Abū al-Hasana Alī ibn al-Husajna ibn Alī al-Masūdīho, cestovatele a spisovatele, v níž vypráví, co viděl a zažil v zemích západních Slovanů, o jejich dějinách a způsobu života. Má paměť již slábne a mé síly ochabují z námahy všemožných cest a dalekých putování, které jsem podstoupil po vlnách moří i po povrchu souše. Chtěl bych proto na tomto místě poprosit čtenáře o prominutí v případě shledání nedostatků, neboť vše se již událo velmi dávno.

Kdysi mi jeden mudrc pravil toto:

„Naše Země je kulatá a dělí se na čtyři světové strany – východ, západ, sever a jih. Zemi dále dělíme na obyvatelnou a neobyvatelnou. Obyvatelná část Země se rozprostírá od kraje šesti obyvatelných ostrovů, zvaných Věčné nebo Šťastné[1], jež leží v západním oceánu, až k nejvzdálenější obydlené části Číny a od rovníku na sever až k ostrovu Thúle, který je v Británii. Obydlená část je rozdělena na sedm zeměpásů čili klimat[2]. Do prvního zeměpásu patří země Babylón, Churásán, al-Ahwáz, Mosul a Džibál. Druhý zeměpás zahrnuje Sind, Indii a Zemi černých. V třetím zeměpásu leží Mekka, Medína, Jemen, Tá’if, Hidžáz a přilehlé oblasti. Čtvrtý zeměpás zaujímají Egypt, Ifríkíja, Berbeři a Španělsko. V pátém zeměpásu lze nalézt Sýrii, Byzanc a Horní Irák. Šestý zeměpás je obýván Turky, Chazary, Dailamci a Slovany a v sedmém zeměpásu leží Díl[3] a Čína.“

Děl jsem mudrci, že vše, co mi sdělil, znám, že jsem procestoval celý východ i jih a poznal mnohé z míst, o kterých mluvil.

„Znáš západní oblasti šestého zeměpásu?“ otázal se mudrc a já přiznal, že jsem tam nikdy nebyl a slyšel o ní jen velmi málo. Nato mi mudrc děl:

„Jdi k řekám Dunaji a Moravě. U jejich břehů jsou sídla slovanských Němců[4] a slovanských Moravanů[5]. Slované svého krále nazývají kníže[6].“

Zatoužil jsem tato místa prozkoumat a podnikl jednu ze svých nejdobrodružnějších životních výprav. Pravdou je, že mne před touto cestou mnozí varovali, leč já to nebral v potaz. Byl jsem tehdy lačný po dobrodružství a chtěl poznat život Slovanů, které známe jako naše otroky.

Jak bylo mým zvykem, i v případě této výpravy jsem se vydal na cestu jako člen karavany, jež do oněch odlehlých severských končin světa putovala za obchodem. Cestovat pod záštitou karavan bylo dle mého názoru vždy bezpečnější a hlavně pro mne samotného přínosné, neboť jsem se již během putování dozvěděl od obchodníků mnohé o národech a zemích, do kterých jsem mířil. Musím však vpravdě dodat, že má cesta ke Slovanům byla již od prvopočátku jiná než mé předešlé cesty. Vše začalo při hledání vhodné karavany. Ze všech, které k severu putovaly, jen jedna mířila přímo do zemí západních Slovanů. Neměl jsem tedy možnost výběru a musel se spokojit s tím, co bylo, neboť i tato karavana putovala do této země po více než osmileté odmlce, během které se zabývala obchodem na východě. Žel Bohu, vůdcem této karavany byl stařec jménem Ahmed ibn Musa al-Nizar, muž chtivý a povrchní. Jeho lstivý úsměv, jakým mne obdařil v okamžiku, kdy jsem s ním projednával vše potřebné, byl tím nejjedovatějším úsměvem, jaký jsem kdy zřel. Pravdou je, že mi sliboval, že se v zemi Slovanů setkám s tamějšími knížaty a budu s nimi moci vést hovor, o čem jen budu chtít. Pravil mi, že zná osobně knížata Slovanů, jejichž jména byla tato: Stojgněv, Vratislav, Mojmír[7] a Seimomysl. Já mu příliš nevěřil. Znal jsem mnoho chvástalů, kteří slibovali nemožné. Přec ale jsem mu poděkoval, přijal všechny jeho podmínky a vyplatil mu za to, že budu moci putovat v jeho karavaně, tučný obnos. Když jsem mu peníze předal a on si je přepočítal, naklonil se ke mně a s úšklebkem se mne zeptal:

„Pověz, znáš řeč Slovanů?“

„Ne,“ přiznal jsem bez ostychu, neboť to byla pravda.

„Tak to máš problém,“ rozesmál se al-Nizar chtivě. „Řeč Slovanů není jen řečí onoho národa, nýbrž je to zároveň i řeč obchodníků celého severu[8]. Pověz mi, jak se o nich dozvíš, co potřebuješ, když se s nimi nedokážeš domluvit?“

„Co mi tedy navrhuješ?“ zeptal jsem se s obavami, že mne má otázka bude stát další výdaje.

Nemýlil jsem se.

Al-Nizar mi za tučnou úplatu propůjčil po dobu trvání naší cesty jednoho ze svých osobních strážců, Slovana jménem Boris. Byl mi plně k dispozici dnem i nocí a al-Nizar mu, dle dohody, směl přikazovat pouze ve chvílích největší důležitosti. Musím vpravdě poznamenat, že jsem vydaných peněz nelitoval neb to bylo z jeho strany veliké gesto, kterého jsem si nevýslovně vážil.

Al-Nizar byl velmi podivným kupcem. Jeho karavana se skládala z šesti osobních strážců a patnácti služebných a služebnic. Necestoval s jinými Araby neb jim nedůvěřoval. Jediným lidem, kterým věřil, byli jeho vlastní otroci. Jeho skupina strážců se skládala výhradně ze slovanských bojovníků. Pocházeli ze západu a byli již na pohled nepříjemní. Jejich jména byla: Valomír, Ctibor, Ratimír, Vladan, Mstiš a Boris. Tito muži nebyli otroky v pravém slova smyslu. Díky svým dřívějším službám a svým zásluhám měli od al-Nizara velikou svobodu v konání. Byli dokonce ozbrojeni meči, sekyrami, štíty a luky. Měli i svá práva, což mnozí považovali za velikou hloupost.[9]

Avšak al-Nizara názory druhých nikdy nezajímaly, považoval je za povrchní.

„Tito muži,“ děl mi s vážnou tváří, „pocházejí z urozených rodin. Vidíš jejich dlouhé vlasy sahající až k ramenům? To je symbol velmožského stavu. Jsou vzdělaní ve víře, knihách i válčení. Během cest mi nejednou zachránili život. Věřím těmto Slovanům víc, než svým vlastním bratrům.“

Boris, kterého mi al-Nizar přidělil, byl statný, asi třicetiletý muž, plný jizev utržených v boji a ostrého pohledu. Byl málomluvný neb byl rekem, za něhož mluvily činy. K mému údivu byl stejně jako ostatní z bojovníků nekastrovaný. Al-Nizar kastrované otroky nekupoval, protože je bral jako znehodnocené a on znehodnoceným zbožím ze zásady pohrdal. Podle toho, co jsem zvěděl, býval Boris v minulosti členem palácové gardy. Jak k němu i ostatním hrdlořezům al-Nizar přišel, jsem se nikdy nedozvěděl a ani jsem po tom nepátral.

CESTA

Má cesta se započala počátkem jara roku 928. Tehdy naše karavana opustila Damašek, město obchodu a řemesel, a zamířila do dalekých zemí, o kterých jsem až do té doby slýchával pouze z vyprávění. Z Damašku jsme putovali do Aleppa, jež bylo významným obchodním a dopravním centrem. Tam jsem se poprvé setkal s těmi, jež poznali cesty[10]. Byli to židovští kupci, kteří ovládali řeč Arabů, Peršanů, Řeků, Franků, Andalůzanů a Slovanů[11]. Tito neúnavní obchodníci procestovali celou zemi, po souši i po moři. Al-Nizar jim však nemohl přijít na jméno, bral je jako soupeře a tvrdil o nich, že maří jeho obchody. Tito Židé dováželi ze západu eunuchy, otrokyně a mladé otroky, brokát, bobří, liščí a sobí kožešiny a také meče. V Aleppu jsem zřel i ruské kupce, jak přivážejí z těch nejvzdálenějších zemí Slovanů kožešiny z černých lišek a bobrů i meče. Rusové musí při své cestě platit desátek na byzantské hranici i v zemi Chazarů. Své tovary přivážejí do Bagdádu a říkají, že jsou křesťané a platí tam daň dle počtů hlav[12]. Rusové si za tlumočníky vybírají výhradně slovanské eunuchy.

V Damašku i v Aleppu jsme se zdrželi dohromady více jak osm týdnů, neboť tam al-Nizar pořizoval zboží, se kterým chtěl obchodovat se Slovany. Když konečně pořídil vše, co chtěl, vydali jsme se na cestu do Cařihradu[13]. Při pohledu na ono město jsem si uvědomil jeho velikost i modernu a pokrokové myšlení. Cařihrad byl do jisté míry nezávislý na politickém dění v říši. Soudil jsem, že byl městem, které v mnohém převyšovalo Córdobu.

O Cařihradu sdělím toliko:

Je to město ležící v průlivu, který jej omývá ze dvou stran, na východě a na severu, přičemž jeho západní strana přiléhá k pevnině. Tam je Zlatá brána, pokrytá bronzovými deskami. Město má na západní straně několiké hradby s citadelou. U průplavu je jen jedna hradba, má však četné bašty, věže a velkou citadelu. Cařihrad má též mnoho bran vedoucích k moři i pevnině a v okolí stojí mnoho kostelů.

Ale i přes jeho velkolepost jsem se v něm necítil dobře neb to bylo město nezdravé, s velmi proměnlivými teplotami a kvůli svému položení mezi dvěma moři trpělo nadmírou vlhkosti. Proto jsem také přivítal, když jsme Cařihrad po dvou dnech opustili a vydali se na daleký severozápad. Naše další cesta byla dlouhá a vedla do korutanského Villachu, který se rozprostíral na řece Drávě. Z Villachu jsme pokračovali do Lince, města na Dunajské stezce. Toto město bylo trhem a celnicí severu. Al-Nizar od místních zvěděl, že spory mezi králem Jindřichem a bavorským vévodou Arnulfem přerostly v boje[14]. Kníže Vratislav, obávající se silného Jindřicha, ukončil spojenectví s Arnulfem, což pobouřilo Maďary, kteří proti Jindřichovi dlouhá léta válčili, rozvázali s ním spojenectví a vytáhli proti němu do boje. V této válce s Maďary kníže Moravanů prchl k Sasům a pán Prahy, kníže Vratislav, zahynul[15]. Namísto něho nyní vládne Bohemii i Moravě jeho nejstarší syn Václav[16]. Tento kníže se prý nestavěl k prodeji otroků přívětivě a potíral jej tvrdými poplatky.

Al-Nizara to velmi rozmrzelo, leč nahlas o tom nepromluvil jediného slova.

V Linci jsem o Dunajské stezce zvěděl toliko:

Je spojnicí se všemi končinami světa. Rozbíhá se od západu k východu. Napojuje se na ni mnoho stezek, které vedou do všech jižních zemí. V Linci se na ni napojuje cesta[17] vedoucí do Slovanské země Bohemia[18], z Vídně zase stezka Jantarová[19], jež protíná zemi Moravanů a pokračuje k severu. Dunajská stezka se směrem na východ větví na horní odnož vedoucí přes Bratislavu[20] a Nitru[21]a na dolní vedoucí do Ostřihomi a Vacova. Obě větve se poté opět spojují v jednu stezku, která pokračuje až do Kyjeva, který je kupeckou křižovatkou severu. Tato východní část stezky společně s Jantarovou byla však v době mého putování jen těžce průchozí, neboť ji ovládaly hordy maďarských nájezdníků a novousedlíků[22]. Al-Nizar se v Linci nezdržoval a naše karavana se vydala po Dunajské stezce na západ k městu Pasovu.

O SLOVANECH

Důvodem proč al-Nizar pokračoval k Pasovu, byli Maďaři[23]. Od Borise jsem o nich zvěděl toto:

Vládce Maďarů se nazývá Kenda[24] a vlastní dvěstětisíc jezdců. Maďaři mají též vladaře, který jim radí a usměrňuje je. Nazývá se gylas[25] a Maďaři uposlechnou vše, co jim přikáže ohledně boje i obrany[26]. Maďaři jsou uctívači ohně. Oblékají se do brokátu a jejich zbraně jsou ozdobené zlatem a stříbrem. Když se ženich uchází o nevěstu, musí si ji vykoupit svatebním darem dle svého bohatství. Jeho velikost poté sdělí rodičům nevěsty, kteří se poté rozhodují, zda mu dceru za ženu dají či nikoliv. Pokud se rozhodnou, že ano, pozve otec nevěsty otce ženicha k sobě a daruje mu deset kožešin zabalených do koberce. Teprve poté otec ženicha předá otci nevěsty slíbený svatební dar a přivede synovi jeho nevěstu.

Většina Maďarů má stany. Kočují a hledající obživu a pastviny. Jejich kraj je veliký a široký. Když začne zima, spěchají k řekám, kde přezimují a chytají ryby. Během zimy vedou války se sousedními Slovany i Rusy[27], a když některé zajmou, odvezou je k pobřeží Černého moře a tam je prodají jako otroky v byzantském přístavu jménem Kerč. Maďaři jsou mocný národ, nepřístupný a velmi udatný. Proto si také podrobili všechny sousední národy. Když roku 924 vytáhli muslimové, vedení eunuchem Thamalou, na Byzanc, přispěchala jim v Benátkách na pomoc skupina Maďarů, tvrdíc, že jejich král se zdržuje nedaleko. To také dokazuje, že jejich vojska dospěla až k Středozemnímu moři.

Tázal jsem se Al-Nizara, zda by nám při cestě z Lince na sever do Slovanské země hrozilo od Maďarů nebezpečí.  Leč i když jsem se to od něj pokoušel několikrát vyzvědět, odpověď z něj nevyšla a dále nás vedl na západ k Pasovu. Vpravdě musím na tomto místě uvést skutečnost, že si mne Al-Nizar po celou dobu naší cesty nevšímal, neb jediné co jej zajímalo, byl zisk z obchodu. Jeho lhostejnost, kterou projevoval i k Borisovi, a to od okamžiku, kdy mi ho pronajal, mne zpočátku rmoutila. Leč časem jsem si zvykl a byl jsem za to rád, neb mne díky tomu počal Boris akceptovat jako svého pána. Dokonce mi začal důvěřovat a na mé přání mne během dlouhé cesty učil řeči Slovanů a mnoho mi o nich sdělil. Dozvěděl jsem se, že on sám pochází ze země sjednotitelů slovanských kmenů[28].  Narodil se prý do doby, kdy byla moc a sláva těchto sjednotitelů narušena v důsledku svárů mezi nimi, nepřízni počasí a vpádu Maďarů do jejich země. Tyto všechny příčiny vedli nakonec k pádu jednoty a k válkám, kvůli čemuž on sám skončil v otroctví[29]. Boris byl mužem nejen drsným, ale i vzdělaným a nevídaně zcestovalým.

O západních Slovanech pravil toto:

Země Slovanů se rozprostírají od Středozemního moře až k severním oceánům. Dříve to byli kočovníci. Pak si však zabrali svá území a bydlí v nich dodnes. Tvoří rozličné kmeny, které vedou mezi sebou války. Mají své krále, z nichž někteří se hlásí k jakobitskému křesťanství [30], jiní však nemají žádné knihy a neřídí se žádnými náboženskými zákony. Všichni Slované sídlící od západu k východu a od severu a částečně i ti, kteří sídlí na jihu, byli dříve jednotní. Nyní vládne nad každým jejich národem vlastní král či kníže. Vládcem Bulharů je car Petr[31], vládcem Kyjeva je Igor[32], vládcem Bohemie a Moravy je nyní Václav, králem severu Siemomysl[33] a králem nejzazšího severu Stojgněv[34].

Do země Bohemia, kam máme nyní namířeno, jsme vždy vstupovali z Pasova do Řezna a do Magdeburku, tak jako nyní. Odtud jsme procházeli podél pevnosti Kalbe, která je od Magdeburku vzdálena deset mil. Od Kalbe to je dvě míle do pevnosti Nienburk, jež je vystavěn na řece Sále z malty a kamene. Z Nienburku cesta pokračuje podél židovské osady[35] a podél pevnosti Wurzen ležící na řece Muldě a od ní je to dvacet pět mil k okraji hlubokého lesa, který od okraje až ke svému konci měří čtyřicet mil a rozprostírá se po nesjízdném a pustém pohoří. Zde je postaven dřevěný most přes bažiny. Za pustým lesem se vstupuje do města Prahy, sídla Vratislavova syna. Toto město je vystavěno z kamene a vápna a je největším městem obchodu[36]. Přicházejí sem z Krakova a Kyjeva Rusové a Slované se zbožím. Arabové, Židé a Maďaři v Praze obchodují a vyváží odtamtud otroky[37], cín a různé kožešiny. Václavova země je nejlepší zemí severu a nejvíce zásobení potravinami. Vyrábí se tam sedla, uzdy a tlusté štíty, kterých se v těchto zemích užívá.

Král Stojgněv vládne na nejvzdálenějším severozápadě[38]. Sousedí s ním Dánové. V jeho zemích je lacino a jsou bohaté na koně, kteří jsou odtud vyváženi do jiných zemí. Bojovníci jsou zde vyzbrojeni štíty, přilbami a meči. Stojgněvův hrad se nazývá Grad, tedy Velký hrad. Stojí na jezeře se sladkou vodou, a jižně od něj se nachází pevnost. Takovým způsobem budují Slované většinu svých hradů[39]. Zajdou na louky, které jsou bohaté na vodu a houštiny, a vytýčí si tam kulaté nebo hranaté místo. Pak dle svého uvážení kopou do země a vytěženou hlínu použijí na upevnění fošen a kůlů do tvaru hradeb a hradebních věží. Kopou a staví, dokud nedosáhnou požadované výšky zdi, ve které pak vytýčí na jednom místě otvor pro bránu. Za ní postaví dřevěný most. Z hradu Grad je to k oceánu jedenáct mil. Nepřátelé vnikají do země Stojgněva těžce, neb je plná luk, houštin a močálů[40].

Co se týká země Siemomysla, je to ta nejrozlehlejší země severu. Jejím bohatstvím je obilí, maso, med a ryby. Seimomysl platí z daní žold svým vojákům, kterých má na tři tisíce. Sto z nich se silou vyrovná tisícovce protivníků. Poskytuje jim oblečení, koně, zbraně a vše co potřebují[41]. Kdykoliv se někomu z vojáků narodí dítě - bez ohledu na to, zda je to chlapec nebo dívka - vyplatí tomu dítěti také žold. Když dítě doroste, vyplácí za něj svatební dar. Pokud jde o chlapce, tak otci nevěsty, pokud jde o dívku, tak jejímu otci. Pokud má otec dvě nebo tři dcery, znamená to bohatství, kdežto chlapec je příčinou bídy.

Se Siemomyslem sousedí na severu Prusové, kteří mají svoji vlastní řeč a jsou nesmírně stateční. Pokud je napadne nepřátelské vojsko, nikdo z nich nečeká posily a vrhá se ihned do boje. Nestará se o nic a o nikoho, jen seká mečem, dokud nepadne nebo nepřítele nezabije.

Na jih od Siemomyslova království a na východ od království Vratislavova syna se rozkládá země Moravanů. Z této země povstali, jak již bylo zmíněno, zakladatelé Slovanské říše[42], kteří dali všem vlastní písmo i víru[43]. V době jednoty byli Moravané početnější než Byzanci a byli opravdu zvláštním národem. Vládl jim vládce, jehož přezdívali náčelník náčelníků[44]. Byli to největší válečníci a obchodníci severu. Nyní mají Moravané málo koní, bojují pomocí oštěpů, štítů a kopí. Stavějí pevnosti, kde tráví zimní měsíce a rovněž se v nich ukrývají před nepřáteli. Jejich vody tečou po povrchu země a nemají podzemní kanály. Moravané se převážně zabývají zemědělstvím. Nemají vinice, zato mají hojnost medu. Jejich země je bažinatá, a proto jsou proti nim vedeny války výhradně v zimě[45]. Tento kmen je nejstatečnější a nejbystřejší ze všech slovanských kmenů.

Na východě žijí Slované, kterým vládne kmen jménem Rus[46]. Tento kmen, jenž je znám také jako Varjagové[47], vládne všem východním Slovanům z města Kyjeva[48]. Králem Rusů je nyní Igor. Rusové jsou bojovní a rozpínaví, což zapříčinilo, že pokud chtějí obchodovat na území Byzanců, musí zaplatit daň.

Slyšel jsem též, že na západě od Rusů leží město žen. Vlastní pozemky a otroky. Otěhotní-li zdejší ženy s otroky a narodí se jim poté chlapec, zabijí ho. Ženy tam jezdí na koních, vedou války a jsou odvážné a statečné[49].

Na západě od města žen žijí Slované, kteří se nazývají Veleti. Bydlí v hustých vlhkých bažinatých lesích. Mají veliké město u světového oceánu, které má dvanáct bran a jeden přístav. Nemají žádného krále, nevládne jim žádný jednotlivec. Vládnou jim jejich stařešinové.

Toto je tedy vše, co jsem od Borise o Slovanech zjistil dříve než jsem se do jejich zemí dostal.

Je nutné, abych doplnil ještě jedno zjištění, které mi sdělil samotný al-Nizar.

V PASOVĚ

V té době se mi rovněž událo toto:

Seděl jsem v krčmě a zapisoval si své poznatky z dosavadní cesty, když tu ke mně přisedl jakýsi neznámý muž a pravil:

„Proč maříš čas zapisováním?“

V ZEMI SLOVANŮ

POHANSKÁ SVATYNĚ

VYPRÁVĚNÍ O SLOVANSKÝCH SVATYNÍCH

O MÁDŽAKOVI

SLOVANSKÝ POHŘEB

HRADIŠTĚ STODOR

HRAD

KNÍŽE ZE STODOR

CESTA DO DOUDLEB

KNÍŽE VÁCLAV

NOCOVÁNÍ U SPÁLENIŠTĚ

Table of Contents

MEZI SLOVANY

ÚVOD

AUTOROVA POZNÁMKA

O AL-MASŪDĪM

O KONTAKTECH MEZI ARABY A SLOVANY

CESTOPIS AL-MASŪDĪHO POPISUJÍCÍ JEHO ZÁŽITKY V ZEMI ZÁPADNÍCH SLOVANŮ L.P. 928.

O KNIHÁCH

POČÁTEK

CESTA

O SLOVANECH

V PASOVĚ

V ZEMI SLOVANŮ

POHANSKÁ SVATYNĚ

VYPRÁVĚNÍ O SLOVANSKÝCH SVATYNÍCH

O MÁDŽAKOVI

SLOVANSKÝ POHŘEB

HRADIŠTĚ STODOR

HRAD

KNÍŽE ZE STODOR

CESTA DO DOUDLEB

KNÍŽE VÁCLAV

NOCOVÁNÍ U SPÁLENIŠTĚ