Vražda o vlas

Panu Gardnerovi s láskou

Robert Brinda

Copyright

Autor: Robert Brinda

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2016

ISBN:

978-80-7512-484-5 (ePub)

978-80-7512-485-2 (mobipocket)

978-80-7512-486-9 (pdf)

Vražda o vlas

Drnčení zvonku se ozvalo právě v okamžiku, kdy vycházela z koupelny a pilovala si cestou nehty. Bezpečnostní řetízek byl nasazen, a tak pootevřela dveře a jukla do chodby. Stál tam chlap. Vysoký, nařvaný, odpudivý již na první pohled. Něco řekl. Znělo to tak nějak jako policajt. Ale její první reakcí bylo, okamžitě dveře zavřít. Zavřít ty zatracené dceře, oddělit toho zatraceného chlapa od té zatracené situace, kdy vám stojí za dveřmi neznámý odporný chlap a dobývá se dovnitř. Neměla to dělat, protože chlap se rozkročil, natočil rameno a vrhl se proti dveřím. Uskočila. Naštěstí uskočila, protože jinak by ji ty dveře praštily do nosu. Stalo se toto: Chlap vrazil do dveří. Bezpečnostní řetízek s hlasitým řachnutím praskl. Dveře se rozlétly, až s hlasitým prásknutím bouchly do zdi. Od zdi se odrazily a zavřely se. Tedy, nezavřely se. Nemohly. Protože chlap si před prahem klekl. Položil ruce na práh dveří. Sedl si na paty. Schoulil se a položil hlavu na své ruce.

Ona to ovšem neviděla. Nemohla vidět, co ten chlap vyvádí, protože prásknutí těch dveří ji odhodilo doprostřed haly, protože se jí pantoflíčky zamotaly do třásní koberce, protože sebou práskla o zem, protože si narazila pozadí, až jí vhrkly slzy do očí. Uviděla ho teprve, když si posbírala kostičky.

„Mohamedán,“ napadlo ji. „Mohamedán, který se tu modlí k Aláhovi.“ Vzápětí jí to došlo. Mohamedán terorista! Mohamedán atentátník! Mohamedán vrah! Samozřejmě, že ji napadlo právě to. Protože v novinách, v rozhlase, v televizi jsou mohamedáni atentátníci, mohamedáni teroristé, mohamedáni vrazi. Není tam mohamedán zahradník, který v Libanonu vypěstoval pomeranče, ležící v misce na stole, mohamedán zahradník z Turecka, který vypěstoval jahody, prodávané v tržnici, nebo mohamedán Egypťan, který vytepal ten tenounký zlatý náhrdelníček, který měla na krku. Ne, ji napadl mohamedán atentátník, mohamedán terorista, mohamedán vrah. V tu ránu se octla na chodbě. Neměla ani tušení, jestli toho chlapa přeskočila, nebo se nějak protáhla kolem něj škvírou ve dveřích. Byla na chodbě a s překvapením se zarazila. Kdyby se modlil, i kdyby byl ten nejfanatičtější fanatický stoupenec Alahův, přece by něco udělal. Ohlédl by se po ní. Pokusil by se ji chytit za nohu. Modlitba, nemodlitba, vyskočil by, aby ji zadržel.

Nemodlil se. Byl mrtvý.

Vyjekla, otočila se a střemhlav se vrhla chodbou ke schodům. Žádný výtah. Ke schodům a po schodech dolů, pryč, pryč od toho chlapa, pryč od té mrtvoly, pryč, ven na ulici, volat o pomoc.

Seběhla se schodů. Prolétla chodbou, rozrazila domovní dveře. Vyskočila na chodník. A zarazila se. Měla na nohou bačkůrky. Takové ty drahé, načančané něžné bačkůrky, které nemají žádnou podrážku, protože se v nich má měkce ťapkat po koberci, protože mají vzbuzovat dojem, že běháte po měkkém, teplém, jarním trávníku. Něžné bačkůrky s bambulkami. A růžové pyžamo a na něm růžový, nadýchaný župánek. To pyžamo úplně průhledné nebylo. Zato župánek téměř ano. Byl to ten župánek, který má prozradit, že pod ním je jen pyžamo, a bylo to to pyžamo, které má dávat tušit, co je pod ním. Pokud to byl správný účel těch kusů oděvu, pak župánek přímo řval: „Hele, pode mnou je jen pyžamo!“ A do toho pyžamo švitořilo: „A to, co je pode mnou, je měkounké, teplounké a stojí to za pohled. Opravdu to stojí za pohled. Jen se podívejte!“

To pyžamo mělo pravdu. Od, teď trochu střapatých, světle hnědých vlasů, světle hnědých až téměř do zlatova, přes tvář teď bez rtěnky, stínů, líčidel a pudru trošku fádní, ale přesto výraznou, výraznou tak, jak je výrazná tvář z reklamy. Všimněte si, že kánon krásy nestanoví malíři či fotografové, ale reklama. Přes trochu krátký, ale štíhlý krček, vzepnutá prsa, odborník by řekl trojky, k štíhlému pasu, který by se dal rukama obejmout, přes zakulacené linie boků k dlouhým štíhlým nohám, dlouhým a štíhlým dokonce i teď v těch bačkůrkách bez vysokých podpatků. Nějakých dvacet, pětadvacet, víc rozhodně ne, mladistvých dvacet, pětadvacet, pastva pro oči, dívka, za kterou stojí za to se ohlédnout. Dvacet, pětadvacet, na správných místech zakulacených, na správných místech štíhlých, lákajících a zvoucích. Za nějakých deset patnáct let takové nebudou. Krk ztloustne, naroste podbradek, prsy poklesnou až někam na žaludek, pas se rozšíří, naroste zadek, na nohách vystoupí křečové žíly, krása bude pryč, mládí bude dávnou minulostí, ideály nemá již dnes. Krásných, zářivých dvacet, pětadvacet.

Stála tam ve svých bačkůrkách a ve svém župánku. Zajela rukama do kapes. Samozřejmě, že nic. Kapsy na župánku nejsou určeny k tomu, aby v nich byly klíče, aby v nich byla peněženka. Do kapsy na župánku patří malý něžný kapesníček, určený na otírání slziček, kdyby bylo zapotřebí nyvě vzlykat. Jen malý, něžný kapesníček. Ani ten tam nebyl. Neměla nic než pilníček na nehty. Byl sice se stříbrnou rukovětí, protože pocházel ze soupravy, prodávané v klenotnictví, ale byl to jen pilníček na nehty. Žádné klíče, žádná peněženka, nic.

Rozhlédla se ulicí. Ve městech jsou taková zákoutí. Za rohem hučí hlavní obchodní třída, ulicí se řítí kolony aut v obou směrech, po chodnících spěchají davy, jedna výloha vedle druhé, všechny hýří vystaveným zbožím, sotva se najde místo na kavárničku či bar, kam by si člověk mohl zaskočit vydechnout z toho kolotu, to všechno je však někde za rohem, zatímco vy stojíte v tiché, liduprázdné, polospící ulici, kde se nehne ani lísteček na stromech, vroubících chodníky, nic, nikdo, jen jediná osamělá trafika, nesměle se krčící mezi přísnými vchody do domů, upnutých, strnulých, zahleděných do sebe, nepřístupných.

Zamířila do té trafiky. Musí přece zavolat. Musí někam zavolat. Na policii. Nebo doktora. Možná zámečníka, aby jí přišel otevřít domovní dveře. Rozhodně někam zavolat.

Ta trafika měla svého prodavače. Uhrovitý, ještě -náctiletý s odstálýma ušima, které mu plandaly kolem hlavy pod kšticí přerostlých vlasů. Protože mu nebylo -cet, ale -náct, neviděl její úzkost, viděl její pyžamo, ale byl profesionál, a obchodnická protřelost mu nasadila na rty úsměv.

„Budete si přát?“

Co by si tak mohla ta ženská přát? Nanejvýš zápalky. Pro co jiného by asi vyletěla z domu takhle oblečená? Jedině pro zápalky.

„Mohla bych si zatelefonovat?“

„Samozřejmě, slečno.“

Ukázal rukou na telefon v koutě, pravděpodobně víceméně určený právě pro takové příležitosti. Pro zákazníky, kteří si potřebují zavolat, a aby se neřeklo, jako protihodnotu si koupí krabičku zápalek. Ale i niklák za krabičku zápalek je tržba a jak táta říká, milion se skládá z deseti milionů desetníků. A když jeden desetník chybí, není to milion.

„Prosím, máte telefonní seznam?“

Policie, rychlá lékařská pomoc, hasiči, ti všichni mají samozřejmě jednotné číslo. Ale kdo si má pamatovat jaké? Zcela jistě si na jejich číslo nedokážete vzpomenout právě v tom okamžiku, kdy je nejvíc potřebujete.

Mladík sáhl pod pult a podal jí telefonní seznam. Podal jí ho po paměti, protože nespustil oči z jejího župánku. Na co by také mohl takový -náctiletý koukat. Vzala telefonní seznam a přešla k telefonu.

„Hovor stojí třicet centů, slečno.“

Tak. Třicet centů. Třicet centů, když nemá ani ten kapesníček na slzy. Když má v kapse jen ten pilníček na nehty. Se stříbrnou rukovětí. Se stříbrnou rukovětí!

„Vidíte, že jsem vyběhla bez peněz. Nemohl byste mne nechat volat jen tak?“

„To tedy nemohl, slečno. To by mi v kase chyběly peníze. Musel bych je dát ze svého. Třicet centů, prosím.“

Třicet centů je třicet centů a třicet centů nenahradí ani růžové pyžamo. Natolik kšeftu rozumí i takové uhrovité plandavé uši.

„A kdybych vám dala svůj pilníček na nehty. Má stříbrnou rukověť. Určitě stojí za víc než za třicet centů.“

Kdyby to byl pupkatý tatík, nechal by ji volat zadarmo. Kdyby to byl prošedivělý udržovaný štíhlý starší pán, šel by jí potřebné číslo vlastnoručně vytočit. Kdyby to byla protřelá ženská, vzala by ten pilníček a nechala by ji zavolat. Ten mladík ovšem ne. Třicet centů. Buď třicet centů, nebo nic.

Zoufale pohlédla na rozevřený seznam před sebou. Takřka mechanicky přelétla očima adresu. Torry Mezon, advokát. Torry Mezon, advokát, sousední ulice. Sousední ulice! Ta hlučná obchodní třída hned za rohem.

Vylétla z trafiky, její bačkůrky se po asfaltu jen míhaly, jak se řítila k rohu, jak se proplétala davem. Tím davem, který nevšímavě procházel kolem ní.

***

To, co je k vidění, by teoreticky měla být advokátní kancelář. Předpokládá se, že v kanceláři bude kancelářský stůl. Budiž, kancelářský stůl tu je. Pak by tu měl být konferenční stolek s několika křesílky, aby se měl advokát kde bavit s klienty. Tak tedy, konferenční stolek a křesílka tu jsou. Tmavá. Tmavá s béžovým potahem s vetkanými květinovými motivy. Asi to má být replika secese, protože pravý secesní nábytek by žádný majitel nenechal návštěvníkům napospas. Pak by tu měla být knihovna s právnickými spisy. Ano, knihovna tu je, ale o tom, že jsou v ní právnické spisy, by se asi dalo úspěšně pochybovat. Knihovna není zase tak moc vysoká. Její vrchní polička by patrně zvědavému návštěvníkovi sahala zhruba po nos. Nemůže být vyšší, protože na její vrchní desce stojí busta. Budiž vysvětleno neznalým, že je to busta Gladstonea, který je považován za zakladatele amerického práva. Budiž řečeno, že kdo zná aspoň trochu americké právo, musí si myslet, že Gladstone byl pěkný trouba. Trouba, netrouba, podle toho, jak má šikmo nasazený docela současný klobouk, musel být pěkný frajer. Ještě dobře, že je to busta, která nemá ruce. Kdyby měl ruce, nepochybně by v nich držel Kalašnikova a patřil by do Cosa Nostry. Bez těch rukou ovšem je to, co je: věšák na klobouky.

Na tom kancelářském stole by měl být stojánek na tužky. Je tam. Možná by tam měl být telefon. Ano, ten tam je rovněž. Dokonce docela složitý s několika tlačítky patrně interkomu. A také by tam měl být nějaký právnický spis. Tak ten tam není. Je tam výtisk Playboye, ale budiž řečeno, že je studován stejně pečlivě, jako ten právnický spis. Ten pán, který studuje svého Playboye, rozhodně vypadá na to, že do jeho rukou patří právě ten Playboy. Případně jeho obsah. Kdyby ovšem byl přítomen in natura. Ten pán je Torry Mezon, advokát. Ten Torry Mezon. Ten Torry Mezon, který je nejlepším a nejslavnějším advokátem ve věcech trestních nejen ve Spojených státech, ale na celém světě. Torry Mezon. Něco mezi třicítkou a čtyřicítkou, vysoký, štíhlý, dobře udržovaný, stále připravený být k službám krásné klientce, vysekat ji z jejích nesnází, místo ní potopit nepohledného padoucha. Právě sedí za svým stolem a studuje. Playboye.

A také tam jsou dveře. Dveře, na které právě někdo zvenčí klepe. Takové krátké, energické zaklepání, které naznačuje, že je to pouze zdvořilostní rituál, že ten, kdo je za dveřmi, vzápětí vstoupí, protože je víc doma v této kanceláři než ve své, že zde má co do činění, a že tedy klepe jen proto, aby oznámil, že vstoupí. A pan Mezon si lehce odkašle, ne proto, že by měl chřipku, pouze proto, aby sdělil, ano, jsem tu a nepřevlékám si kalhoty. Nemůže tudíž následovat nic jiného. Dveře se otevřou a vstoupí. Znalci to samozřejmě vědí. Nemůže vstoupit nikdo jiný než Nella Strittová. Mezonovo ego, nenápadná, všudypřítomná, vševědoucí, nenahraditelná Nella Strittová.

Existuje jedno úsloví, ryze pánské, které říká, že ženská má být krásná a hloupá. Krásná, aby se líbila mně, hloupá, abych se já líbil jí. Není pochyby, že slečna Strittová byla krásná. Výrazně krásná tím, že byla zrzavá. Toho, že je zrzavá, jste si ovšem mohli všimnout, teprve když jste si ji opravdu pečlivě prohlíželi, protože to byla zrzavost pravého, žádnými barvivy nezkaženého mahagonu, drze staženého do hladkého účesu, obepínajícího hlavu, aby se pod jednoduchou sponou rozlil po zádech do bujné hřívy. Byl to ten druh zrzavosti, který není spojen s odbarveně bílými tvářemi. Právě naopak. Ať již s pomocí horského slunce nebo přirozeným zbarvením, vypadala opáleně, jako kdyby se právě vrátila z kalifornských pláží. Jednoduchý, pokud se dá říci kostýmku od Diora jednoduchý, tedy jednoduchý kostýmek zdůrazňoval štíhlou trochu drobnější postavu, rozhodně ne víc než stopětašedesát včetně lodiček na vysokém podpatku, a to ještě polovina z těch stopětašedesáti připadala na nohy, o nichž nelze říci nic víc, než že stály za pohled. Za dlouhý pohled.

Pokud jste zvědavi na rozhovor mezi Torry Mezonem a Nellou Strittovou, budete zklamáni. Odehrával se mlčky. Odehrával se tak, že Nella došla k Mezonovu stolu a se zájmem si prohlédla tu stránku Playboye, kterou Torry právě studoval. Prohlédla si obrázky opravdu kriticky, bylo na ní vidět, že si je prohlíží kriticky a zřejmě je shledala lehkými, protože na stránku položila to, co až dosud pečlivě skrývala v ruce za zády. Černé brýle.

Již ta skutečnost, že přinesla Mezonovi k Playboyi černé brýle, naznačovala, že jí k ženské dokonalosti něco chybí. Že sice je krásná, ale že není hloupá. Bohužel, opravdu není dokonalá, protože je chytrá. Je to tak chytré stvoření, že kdyby nebyla tak oddána Torry Mezonovi, mohla by si otevřít vlastní advokátní kancelář. Nebo by mohla vést detektivní agenturu. Nebo by mohla být ředitelkou firmy, jakékoliv firmy, a ta firma by zcela zaručeně prosperovala. Když pro nic jiného, tak pro ty nohy v lodičkách.

„Nasaďte si je!“ poradila Mezonovi trochu shovívavě.

Torry Mezon a Nella Strittová byli a jsou vskutku sehraná dvojice. Tak dobře sehraná, že Mezon ty černé brýle vzal a beze slova si je nasadil.

„Budete je potřebovat,“ prohlásila Nella sladkým hláskem. „Budete je potřebovat. Máme klienta.“

„Nemáme.“

„Ale máme. Sedí vedle v kanceláři.“

Torry Mezon si sundal ta černá skla a zamyšleně si je prohlédl.

„Tak vy říkáte, že máme klienta?“

„Sedí vedle a čeká.“

Mezon si znovu nasadil brýle a energicky se rozhodl.

„Sem s ním. Když tvrdíte, že máme klienta, a že na něj potřebuji brýle, chci ho vidět. Sem s ním, Nello.“

„A jestli vám mohu radit, ty brýle si nesundávejte.“

Bůh ví, proč se při těch slovech podívala na toho Playboye, čímž je myšlen časopis na Mezonově stole. Mezonovi nelze upřít chápavost. Playboy zmizel v zásuvce a na stole se rázem octl rozevřený právnický spis.

Teprve teď Nella spokojeně odplula, aby se téměř vzápětí vrátila, doprovázená tím podivným stvořením v pyžamu a župánku a bačkůrkách, s tím stvořením se zřetelně zděšenou tvářičkou celou zelenou strachem.

„Slečna Evellyn Carrollová,“ prohlásila Nella Strittová ve dveřích slavnostně jako ceremoniář, uvádějící státní návštěvu na vládní recepci.

„Slečno Carrollová, to je pan Torry Mezon.“ Její hlas zněl o poznání méně slavnostně, nicméně představení stran tím bylo řádně odbyto a tudíž nelze mít námitek.

Torry Mezon si jen mlčky posunul brýle na nose.

„Slečna Carrollová potřebuje radu a pomoc, protože má v bytě mrtvolu.“

Řekněme si jedno: Torry Mezon ani nemrkl. Slečen s mrtvolami za svou praxi zažil na desítky. A slečny v pyžamu a župánku již také viděl. Nic nového pod sluncem.

„Jistě, to se stává. Každý musí někdy umřít.“

Mezonova hlubokomyslná úvaha se bohužel nesetkala s úspěchem. Neusmála se. Nepromluvila. Bylo tedy na něm, aby nějak pokračoval, aby z ní začal páčit slova:

„Snad by nám slečna Carrollová mohla říci, jak k té mrtvole přišla.“

Tichý, klidný hlas, jediná tichá, klidná věta, tichý klidný Torry Mezon, dávající najevo, že není ani trochu zvědavý. Ne není zvědavý. Chce jen vědět, co se v bytě slečny Carrollové stalo. A proč slečna Carrollová sbírá mrtvoly. Mohla by sbírat známky, i když to je spíš mužská záležitost. Nebo motýly. I když to je z pochopitelných důvodů záležitost ještě mužštější.

A slečna Carrollová vypráví. Vypráví o tom zazvonění, o těch pootevřených dveřích, za kterými je chlap, který se vydává za policajta. Vypráví o pokusu mu přirazit dveře před nosem a o úprku od dveří, když se pokoušela zachránit svůj vlastní nos, když dveře rozrazil. Nejsou zapomenuty ani ty plandavé uši v trafice, ani ta náhoda s telefonním seznamem, který se otevřel právě na stránce s Mezonovým jménem.

A Mezon mlčky naslouchá. Nella Strittová rovněž naslouchá. Kromě toho bleskurychle čmárá svůj těsnopis do poznámkového bloku. Každé slovo slečny Carrollové je zachyceno, každé slovo bude dříve či později zkoumáno, váženo, převraceno, hodnoceno. Říkala pravdu? Nic nevynechala? Nikde nezalhala? A jestliže něco vynechala, co vynechala? Jestliže v něčem zalhala, v čem lhala? Každé slovo bude zkoumáno a hodnoceno. Proto Nella píše, co slečna Carrollová vypráví.

„…, a tak mne napadlo běžet rovnou k vám. A jsem zde.“ končí slečna Carollová svou epopej.

Trocha mlčení nikdy neuškodí. Vypadá to, jako kdyby advokát zvažoval možnosti. Jako kdyby ihned začal hledat cestičky, jak klientce pomoci. Ale tak to není. Pokud je to dobrý advokát, vloží za první klientovo vyprávění tu chvilku mlčení ze dvou důvodů. Tím prvním důvodem je pokus odhadnout, zda se vůbec dá klientovi pomoci, zda je nutnou pomocí advokát. Nemusí to být vždy. Někdy je advokát to nejhorší, co může klienta potkat. A druhým důvodem je vlastně totéž. Otázka, zda je to dobrý klient. Protože někdy je klient to nejhorší, co může potkat advokáta. To je ta chvilka mlčení. To zvažování možností. Ta úvaha, jestli je advokát dobrý pro klienta, jestli je klient dobrý pro advokáta. Především u mrtvol je to důležitá otázka, protože s mrtvými je to tak, že za nimi často následuje soud. A dobrý klient dobrého advokáta je ten klient, který od soudu odchází sám.

Není vidět, kam se Torry Mezon za těmi černými brýlemi dívá. Ale Nella Strittová svého šéfa zná. A tak mlčky souhlasně kývne. Jenom takové kratinké, nenápadné pokývnutí. Ani přitom nezvedla oči od svého poznámkového bloku.

„Zavolejte Draggovi, Nello. A jestli je u sebe, ať sem přijde. Také mu řekněte, že pojedeme jeho autem.“

Tak. Je rozhodnuto. Slečna Carrollová to ještě neví. Ale Nella Strittová ano. Ta Mezonova slova jí jasně prozradila, že od tohoto okamžiku je slečna Carrollová jejich klientkou, že mají případ. A vzápětí to Mezon potvrdí, i když trochu opatrně, trochu s tím, že si nechá zadní vrátka. Taková ta zadní vrátka pro jistotu, kdyby se ukázalo, že slečna Carollová lhala.

„Myslím, že se na to budeme napřed muset podívat zblízka, slečno Carollová. Vadilo by vám, kdybychom s vámi zajeli k vám domů a na místě se podívali, jak celá situace vypadá? Bylo by trapné, kdybychom k vám přivolali policii a pak se ukázalo, že tam žádná mrtvola není. Omrkneme to, a pokud usoudím, že potřebujete pomoc právníka, dohodneme se na dalších krocích. Souhlasíte?“

Pochybuji, že Torry Mezon pod svými černými skly vidí, jak slečna Carrollová horlivě kývá na souhlas. Asi to nevidí, protože se vzápětí obrací na Nellu.

„Slečno Strittová, asi byste měla slečně Carrollové půjčit nějaký kabát. Je jedno jaký, cokoliv. Nejdeme na módní přehlídku. Něco, co by si mohla přehodit. V tomhle oblečení by se asi neměla zjevovat na veřejnosti.“

„Stačí pršiplášť?“

„Jistě. Samozřejmě, že stačí. Pršiplášť je stejně dobrý jako cokoliv jiného.“

„Dobrá, jdu pro něj.“

A jak Nella jedněmi dveřmi spěchá pro kabát, druhými dveřmi se dovnitř klátí Paul Dragg.

Paul Dragg je detektiv, majitel soukromé detektivní kanceláře. Jeho kancelář je hned vedle kanceláře Mezonovy a téměř nikdo neví, že nájemné za Draggovu kancelář je placeno z Mezonova účtu. Dragg má svou klientelu. Pokud přijde zákazník, Paul Dragg použije všech svých schopností, aby mu vyhověl. Ale pokud přijde Torry Mezon, jdou všichni zákazníci stranou, protože Paul Dragg je soukromý detektiv Torryho Mezona. Cokoliv jiného právě dělá, jsou to jen příležitostné práce, fušky, ještě lépe řečeno, je to kamufláž, která má zakrýt, že pracuje pro Mezona. Výhradně pro Mezona.

Představte si asi tak třicetiletého, celkem pohledného mužského. Pohledného, ale nic moc. Takového, který se snadno přehlédne, protože v ničem nevyniká, nikde nevyčnívá, ničím není nápadný, nic vám ho nepřipomene, jestli jste ho náhodou potkal a teď si na něj máte vzpomenout. Nenápadný, tuctový průměr. Až na jednu maličkost. Buldok. Nejlepší detektiv v zemi, jednou nasazený na stopu, jde za ní třeba až na konec světa a pokud je to nutné, pak ještě o kousek dál. Paul Dragg, soukromý detektiv.

Ty dveře, kterými vstoupil, vedou z Mezonovy kanceláře přímo na chodbu. A vedlejší dveře na téže chodbě vedou přímo do Draggovy kanceláře. Když Mezon potřebuje Paula, stačí brnknout telefonem. Dveře se otevřou a Paul vejde. Když Dragg potřebuje Torryho, stačí brnknout telefonem a Mezon je v okamžiku u Dragga. Nemusí se brnknout telefonem. Stačí zaklepat na zeď. A vedle to bude slyšet. Když je zapotřebí, stačí stisknout tlačítko a je z jedné kanceláře do druhé slyšet všechno. I šepot. Ale to nemusí nikdo vědět.

„Trochu si vyjedeme, Paule,“ uvítal ho Mezon. „Zdá se, že máme o pár domů dál mrtvolu. Chci se na ni podívat.“

„Policie o ní ví?“

„Zatím ne. Aspoň myslím, že ne. Zatím to vypadá tak, že jim o ní budeme muset říci my.“

„Samozřejmě. Jako vždycky.“

To je na Paulovi to nejhezčí. Pojedou se podívat na mrtvolu, kterou policie ještě neviděla, na něm se bude chtít, aby mrtvolu prozkoumal, pravděpodobně tím poruší půl tuctu zákonů, ale pro něho je to samozřejmě jako vždycky. Jak říkám, buldok. Nenápadný, ale zakousne se a drží.

„To je slečna Carrollová. Mrtvola je v jejím bytě,“ pokračoval Mezon. „A to je pan Paul Dragg, soukromý detektiv, slečno Carrollová. Používám jeho služeb v spletitých případech. Pokud vám to nevadí, rád bych ho vzal s sebou, aby se podíval na stopy. Možná z nich něco vyčte, co by nám, laikům, uniklo.“

A protože do toho přišla Nella Strittová, aby pomohla slečně Carrollové do půjčeného pršipláště, mohli všichni společně vyrazit. Již na odchodu přehodil Mezon páčku na interkomu.

„Berto, odcházíme.“

Nečekal na odpověď.

***

Do domu se dostali snadno. Mezon si prohlédl rozmístění zvonků na rozvodné desce u vchodu a pečlivě vybral třetí čtvrtý a pátý od spodu. Podařilo se mu je stisknout všechny tři najednou. Z mluvítka se sice ozval nějaký hlas, který se ptal, kdo že to je, ale současně se ozval i bzučák odemykaných dveří. Dragg do nich pohotově strčil a rázem byli uvnitř.

Prošli vstupní halou ke dveřím výtahu a šťastně se do něj natěsnali. Byla to slečna Carrollová, kdo stiskl knoflík. Mezon mlčky zaregistroval, že stiskla čtverku.

Mezon v čele vykročil k mrtvole. Vykročil, ale sotva po dvou krocích se zarazil. Pokynem ruky zastavil i ostatní. Pak teprve takřka po špičkách přikročil k mrtvole. Klekl si k ní, ruce držel pečlivě za zády, aby se ani náhodou nedotkl ať již mrtvého, či podlahy, nebo veřejí. Poklekl a zahleděl se na mrtvolu. Po chvíli vstal, trochu ukročil stranou a pokynul Draggovi.

„Podívej se na ni, Paule.“

„Sakra!“

***