KRÁLÍCI V PAŘÍŽI

...a tak vůbec

Ladislav Papež

Motto

Život musí proudit.

Je příjemné plavat po proudu.

Ale teprve, když začneš plavat proti proudu,

tak pocítíš, jakou má život sílu.

Někdy plavu, dnes už trochu unaveně, proti proudu

Knihu věnuji své manželce Blance, která si musela za těch mnoho let, co jsme spolu, všechny mé příběhy z cest vyslechnout NEPOČÍTANĚ.

PŘEDMLUVA

prý by bylo vhodné, kdybych napsal nějakou předmluvu, že se patří informovat čtenáře, co ho čeká.

Tak asi tohle:

Před mnoha lety jsem hodně cestoval stopem nejen po naší republice.

Často jsem nenašel nikoho, kdo by jel se mnou, a tak jsem cestoval sám. Dlouhou chvíli na silnicích jsem si krátil psaním krátkých povídek a malováním obrázků.

Z velkého množství mých deníků se už zachovalo jen málo. výsledek nalezených, zachráněných a trochu upravených zápisků držíte v ruce.

Byla jiná doba

Mladí protestovali proti způsobu života a způsobu myšlení svých rodičů.

Studenti demonstrovali proti všemu a stavěli barikády.

Anarchisté házeli molotovky.

Hippies zaplavili svět a svými „good vibrations“ a heslem „Make love not war“ změnili pohled na svět.

Cizí mladí lidé spolu snadno a bez předsudků komunikovali.

Policie byla brutální.

Drogy se nepoužívaly jen proto, aby človek zapomněl či se dostal do nálady, ale aby poznal a rozšířil schopnosti svého mozku.

Sexuální vztahy se uvolnily a nemusel ses bát, že tě někdo zažaluje za obtěžovaní či znásilnění.

Objevil se rock a protest-song. Nemuselo to být muzikálně perfektní, ale muselo to umět oslovit.

První lidé přistáli na měsíci, i když jejich computer dokázal méně než dnešní chip v automatické pračce.

Ale doba byla optimistická, věřili jsme, že je všechno báječné, a že všechno dokážeš, jen musíš mít odvahu a chuť to realizovat. Ale také za to bojovat.

Neexistoval mobilní telefon ani internet.

Já jsem neměl peníze, ale svět měl otevřenou náruč, byl plný nadějí, překvapení a objevů.

A já byl mladý a zvídavý...

1. Část

KRÁLÍCI V PAŘÍŽI

AMSTERODAM

Vzbudil mě. Očuchával mi obličej. Chvíli jsem nechápal, co se děje. Spal jsem určitě krátce. Byla ještě noc. pouliční osvětlení svítilo, ale ležel jsem v hustém křoví, které zase tolik světla nepropouštělo.

Znovu mě očuchával. To už jsem procitl a lekl se. Těsně před sebou jsem viděl hlavu psa. Tedy vlastně moc jsem toho v té tmě neviděl, ale věděl jsem, že je to pes. Snažil jsem se ho odehnat, ale moc se mu nechtělo. Zajímal jsem ho, asi jsem byl v jeho revíru nový. Obešel mě, stoupl si k mým nohám a zvedal nožičku, že si mě chce markýrovat. Snažil jsem se ho odstrčit nohama. Ty byly ovšem ve spacáku a já měl omezený pohyb. Ale zabralo to a pes se vzdálil.

Srovnal jsem si trochu myšlenky v hlavě, kolem projelo občas auto, ale to mi nevadilo. Pes byl pryč. Rozhodl jsem se spát dál. Byl jsem nesmírně unavený. Celý den jsem byl na nohou a noc předtím jsem se také nevyspal.

Vzbudil mě další pes. Očuchával mi obličej, a to už jsem se zorientoval rychleji. Tentokrát to byl menší pes a podařilo se mi ho rychle odehnat. Už jsem moc nepřemýšlel a usnul okamžitě.

Vzbudil mě další. Začalo lehce svítat, a nade mnou se zřetelně rýsovala psí hlava. Trhl jsem sebou, on uskočil a pozoroval mne. Pak mne pomalu obešel, stoupl si k mým nohám a zase se mne snažil označit. Rychle jsem nohama ve spacáku zakopal a pes zmizel. No, jenže už jsem si všiml, že jsem nějaké pejsky prospal. Na spacáku byla již jasně viditelná vlhká místa.

Byl jsem unavený a ještě se mi chtělo spát. Dostal jsem se do Amsterodamu až po druhé hodině ráno. Člověk, co mne vezl autem, mě vysadil skoro v centru města. Měl jsem toho pro ten den dost a hledal jsem místo ke spaní.

Amsterodam je v noci krásný. Noční život, kanály odrážejí barevná světýlka neonů, která se lehce chvějí ve vlnkách. Jenže jsem nenašel nikde žádný park, ani jiné místečko, kde bych se mohl uložit. Pak jsem konečně objevil dost velký kruhový objezd, uprostřed ostrůvek porostlý křovím, no nebylo to ideální, ani moc velké. Jiná možnost se v širém okolí ale nenabízela...

Chtělo se mi strašně spát. A pochopil jsem, že psi budou chodit dál. Lidé je venčili, a protože ani psi nenašli jiné klidné místo s křovím, přebíhali všichni za mnou.

Bylo mi jasné, že den pomalu začíná, a ještě více pejsků navštíví můj parčík. Vytáhl jsem pláštěnku, přetáhl ji přes nohy spacáku, na hlavu jsem si nasadil velkou plastikovou tašku a usnul nerušeným spánkem.

amsterodam 1974

HUGO

Měl postel vedle mě. Mezi námi byla jen židle, já na ní měl přes opěradlo ručník a on na sedátku pár drobností a reklam.

Poprvé jsem ho viděl až za několik dní. Měřil tak 147 cm a byl to Japonec.

„To jsem rád, že tě vidím, já tě tady ještě nikdy nezastihl,“ mluvil ke mně hodně vysokým hlasem. „tys tady moc nebyl, co?“ Pak mi řekl, že je Japonec, což se nedalo přehlédnout, a že odsud jede do Amsterodamu a ještě přidal své jméno. To jsem se už ani nesnažil naučit, byla to spíše taková melodická křivka. Řekl jsem, že jsem Láďa, což pro něj bylo asi stejně nepochopitelné jako jeho jméno pro mě. V duchu jsem mu začal říkat Hugo. Asi proto, že žádný Hugo by v životě takhle nemohl vypadat.

Bylo po jedenácté večer a já jsem se přišel jen umýt a přezout. celý den mě tlačily boty a teď večer jsme chtěli jít tancovat. Huga zklamalo, že odcházím, tak jsem si chvíli sedl a povídali jsme si. Tedy spíše mluvil on. Sypal ze sebe svůj životopis, jako kdyby ho měl naučený nazpaměť a občas ho z toho zkoušeli.

„a jak jezdíš?“ přerušil jsem ho.

„zásadně vlakem,“ dlouho se smál vysokou fistulí a pak pokračoval v příběhu. Najednou se podíval na hodinky, skoro se lekl, bylo za pět minut půl dvanácté.

„promiň, ale už je pozdě, já musím spát.“

„Chodím vždy v půl dvanácté spát a vstávám v půl osmé. Zásadně.“ Zase se zasmál svojí fistulí a jak byl, tak najednou zmizel pod dekou. Chvíli jsem seděl a koukal jako blázen. Ani jsme si nestačili říci dobrou noc. Hugo začal slabě chrápat a na kostele v tu chvílí odbilo půl dvanácté. Ten člověk byl asi na klíček.

Podruhé jsem Huga viděl, když odjížděl. Já přišel ráno po šesté a Hugo chrápal. Chrápal k ránu solidním basem, což bylo zajímavé vzhledem k jeho fistuli.

Spal zásadně na zádech. Vedle postele stál obrovský červený batoh a Huga přes něj nebylo pořádně ani vidět. Na batohu byla cedulka s názvem výrobce – Atlas. To byl celý Hugo, pod tím obrovským batohem musel úplně zmizet. To jsem ovšem neviděl, protože jsem se vzbudil až v deset. Zmizel batoh i Hugo. Tak jsme se ani nerozloučili.

Když jsem dopsal povídku o Hugovi, začalo mi ho být svým způsobem líto. On projede nejznámější místa na světě, uvidí pyramidy, Niagaru, světové metropole a všechna významná muzea. Až se vrátí do Japonska, bude z něj vážený a vzdělaný člověk, který může říkat, že poznal svět.

Ale já si myslím, že nepoznal. Nepoznal lidi. Člověk, který chodí spát zásadně v půl dvanácté v noci, nemůže vědět moc o životě. To mohl klidně sedět doma a všechno, co ví, si přečíst v encyklopediích.

A to v pohodlí. Zásadně.

Stockholm, 1974

Vlakem do Berlína

Tak jsem se včera v noci nacpal do rychlíku. Stály tam dva. Tedy myslím rychlíky. Jeden lepší než druhý. Vybral jsem si druhý. Přišel jsem ještě včas. Druhá třída byla již zcela obsazena, i umývárny. Tak jsem si našel místo v první třídě. Vedle dveří na záchod. Ale seděl jsem – na zemi. Ostatní pak už stáli. Mělo to jen jednu nevýhodu. V sousedním vagónu zasedl někdo záchod a nikoho tam nepouštěl. Všichni chodili „ke mně“, jemně mne pošťouchli, abych se probudil, a vykonali potřebu. Nevěřil bych, jak často mají lidé potíže s měchýřem. Ti se dost naběhali, no vlastně stáli skoro pořád frontu.

A tak jsem usnul až v Drážďanech. To už se trochu vylidnilo, bylo sedm ráno. a jak bývá v kraji zvykem, vlak měl zpoždění. Skoro jsem zaspal Berlín.

No stihl jsem to a svěží jak fialinka v listopadu jsem šel do města. Bylo už vedro, a to bylo teprve dopoledne. Chodil jsem po rozpáleném kamení a závistivě pokukoval po fontánách. Nejvíce se mi líbila jedna na Alexanderplatz. Hlavní postavou měl být asi ten, co mu říkají Poseidon, protože měl Neptunův trojzubec. Seděl úplně nahoře na škebli, kterou drží spousta příšer – hadi a hvězdice, raci, krokodýli, nestvůry zabalené do sítí, pěkná sebranka. A jeden krokodýl stříká vodu nahoru na Poseidona, a to zrovna do míst, která by asi ani králi moří nebyla moc příjemná. Nejvíce mi bylo líto takového malého kluka. Je přímo pod Poseidonem na mokrém kameni, teče na něj odevšad voda, a je vidět, že se kluk už dlouho neudrží.

A dole pod ním je veliký rak a má otevřená klepeta. A ze shora mu ten Poseidon čůrá na hlavu. Tedy tak to vypadá, protože mu do těch míst stříká krokodýl vodu. A ta padá klukovi na hlavu, což nemůže být moc příjemné. Proto se ten kluk tváří asi tak, řekněme, divně.

Celé to vodní sousoší stojí na náměstí, kde jsou ještě další dvě sochy, dohromady to tvoří trojúhelník. Jedna socha je ženská, další muž. Ženská vypadá, že jde z práce, na nohou holínky, šaty jako kdyby vylezla z vody – nedefinovatelné. Přes rameno lopatu a v očích takový šťastný výraz, jako kdyby zrovna před chvílí to sousoší Poseidona postavila. No a pak je tady ten chlap, na nohou nějaké dřeváky, v jedné ruce krumpáč, druhou si vyhrnuje rukáv. A tak juká na tu ženskou, jakoby říkal: „tak a teď to jdu já zbořit“. Protože nedaleko je nějaký památník s protifašistickým zaměřením, tak je to třeba symbolické.

Také jsem se chtěl podívat do západního Berlína. Mám vízum pro západní Německo, tak proč ne. Došel jsem k hranici, dobře střežená, samozřejmě mne zastavili, a když jsem řekl, že se jdu podívat do západního Berlína, tak se na mě s podezřením dívali. Netušil jsem, že vízum do západního Německa neplatí pro Berlín. Zavolali nějakého šéfa, který mě chvíli kádroval, moc jsme si nerozuměli a nakonec mě vykázali zase do východní zóny. Pořád se za mnou nechápavě dívali a k tomu takový výraz, jakože si mě budou do smrti pamatovat. Za nějaký čas jsem si všiml, že mne nenápadně sleduje nějaký pán. No ale protože jsem v příslušném věku přečetl dostatek kovbojek, indiánek a spoustu detektivek, tak jsem ožil a hrál si asi na partyzána, přesouval jsem se rychle z místa na místo, pořád přecházel, mizel v obchodě, ztrácel se v davu, až jsem ho setřásl.

Berlín, 1975

JIHLAVA

Čas našeho plánovaného výletu se chýlil ke konci. Měli jsme s Honzou za sebou nějaké cestování po Slovensku, prázdniny se chýlily ke konci, počasí přestalo být přívětivé. Tak jsme jeli do Prahy. Stop se nám nedařil.

„Honzo, vstávej! A podívej se na to!“

Jihlava, 1971

FRANK

KRÁLÍCI V PAŘÍŽI

Jeď pořád na jih

CHIRURGIE V JEREVANU

COMO

KOMÁŘI

Vlakem do Malmö

Aeroflot

NITRA

PĚŠÍ ZÓNA

V KLECI

STOCKHOLM

FORMULE 1

Z pohádky do pohádky

Marseillaise

Stopem přes železnou oponu

POD VODOU

Strach

BOUŘE

Nástup na vojnu

Beach party

ČEKÁNÍ

DOBRÝ SKUTEK

DĚTI

A TAK VŮBEC...

VIDÍM HUDBU

ROZHOVOR

a na Závěr

MUDr. Ladislav Papež (1950)