SMĚLÁ ÚSTA

David Kühnmund

Kdo jsem

(0:44, 1.4.2004)

a co zde pohledávám

jsem člověk, kluk alespoň

se to říká

chodím,

fotím,

zpívám,

však když se na sebe podívám

vidím velkou propast

chodím pražskými ulicemi

a cítím své předky

jsem člověk s předsudky

tolik bolesti, kolik smutků

tolik špatnejch skutků

kolik ještě kádrovejch posudků

ještě si vyslechnu

ještě než se otočíš

a řekneš mi, „už tě nechci vidět“

ještě než položíš hlavu na moje studené rameno

ještě než položíš květiny na můj hrob

a pokorně se pomodlíš

ještě než celej svět se mnou obletíš

jsem k ničemu zase jsem zaspal

a propásl schůzku

vím a neznám nic

jen bolest, samotu, zklamání,

nepochopení, ostudu

a neuchopení osudu

do vlastních rukou

z hlavou jak prasklý

škopek

jsem zůstal zasažený

umučený prosáklý

naivitou

kouřím další cigáro, které mi nechutná

jen to uchopit

a někam to zahodit

utíkat už se mi nechce

jsem plný energie,

která krouží jen kolem mne

chci dobýt svůj ráj

jako Kryštof Kolumbus

objevil Ameriku

chci najít sám sebe

se zavázaným šátkem

přes oči to však nelze

chci se zase smát

chci najít v duši

svůj ráj.

Doma

(8.12.02)

Ztratil jsem přehled,

pohybuju se v orbitálním meziprostoru

Obracím další stránku osudu.

Probíjím se davem bezohledných šašků

ve snaze zjistit, zda pro mne něco zbylo.

Kdybych raději zůstal doma,

nemuselo se mi to stát,

nikomu z nás.

Sedím v bytě, co nemá okna a mříže,

naslouchám áriím, co nemaj noty a klíče.

Zaplatil jsem vstupný, však nechtěl jsem hrát.

jak u zdí nářků.

Léto už je pryč

Moc slova

Zahrada přání

Historická vložka

Smrt zase trochu jinak

Smrt

Úplně zticha

Podveden

Cesta vzhůru aneb do mých hlubin

Čokoláda

Anička a král

Odnikud nikam

Jsme tu jen na návštěvě

Imagine

Meditace

Matrix

Je konec

David Kühnmund

COPYRIGHT