Na začátku bylo pero

Erik Dominik Novák

HOŘÍ TI KROV

Hoří Ti krov,

a chaloupka k zemi padá

Místo postele stoh,

teď bolí Tě, a zebou záda

Měls úspěšný lov,

leč trofejí nemáš, kam složit

Když shořel Ti krov,

já do téhož musím se vložit

Přijď dneska spát k nám,

mám lože sdílné, velkou náruč

Večeři Ti dám,

jen, že nepůjdeš zas, mne se zaruč

Jak shořel Ti krov,

nám cestička se napřímila

Já jsem v roli vdov,

a Tobě, vnady odhalila –

ČARDÁŠ

Tvář

zdá se chladná,

žáru svící vládnou kati

Zář zrádná čas krátí

Vír říční

stáhne holku poslední

Zvon už zní

pár dní

Bílá v čerň se promění,

bloudíš mezi mřížemi

Jak zatčení,

loučení

nespatříš,

neodvrátíš

V pekle ohně praskají,

kam se všichni ztrácejí

Strach neskrýváš,

hledáš klíč,

ortel znáš,

plamen, a bič

/pro kapelu

SGT Demoliční četa,

jaro 1994/

PRÁZDNÝ POJEM

Slzy zřejmě z deště,

kapky možná z očí

Marně doufáš v ještě,

když celý kraj se loučí

Zástup v černém hávu,

i karavana koní,

již přečetly si zprávu

o Tobě, a o ní

Tak celý kraj se loučí

k Tvé stopě druhé v páru

Měls rád, byla Tvůj kočí,

pak ztratila se v davu

Píšeš list do neznáma,

vztah Váš druhým byl vzorem

A slůvka cit, láska, dáma,

dál jsou jen prázdný pojem

JAK SE HÝBE SOUKOLÍ

Jak se hýbe soukolí,

hoří, i chladne tvář

Úmrtí, i zrození

obsáhne Tvůj snář

Jeden sen je o moři,

stále plout chtěl bys dál

A dokud Tvá loď neshoří,

není, nač život bys vzdal

Jak se hýbe soukolí,

potomků svých máš

Stále tvář si oholíš,

do úst sousto dáš

Leč, pak přijde loučení,

nezhasínej svíc

Když úmrtí, i zrození

může dát Ti víc –

DVA STAŘEČCI

Dva stařečci o holích

obrázku daj tvář

Dneska jich nic neskolí,

přízně v nich si važ

Dva stařečci poví Ti,

jak malovat líp,

tak, abys v tísni zachytil

vždy i dobrý vtip

Dvěma stařečkům věnovals

plátno své s povděkem

Z plátna zítra vzroste klas,

a za stařečky kmen

STRUNNÝ APARÁT

Part už je prázdný,

hudebník, který říct chtěl víc,

dirigent žádný

nespojí jeho strun, a plic

Part už je prázdný,

prázdné jsou šatny, i nároží

I posluchač vážný

vážně již míjel nádraží

Opona spadla,

houslista, jenž v part hleděl dál,

víčka mu zvadla,

a pak sám na tramvaj utíkal

Tak zítra v sále

dopoví, co nestihl hrát

Leč, chtěl by stále

slyšet znít svůj strunný aparát –

SLUNEČNICE

Sté, jak slýcháš hlásků z porodnic,

sám, nevytušíš,

co žal skrývá

A možná, pláčou ještě o tón výš,

když nepohladíš

jejich práva

Z plen promáčených cítíš

samou lásku,

a ruku v ruce, vedeš

si domů

sedmikrásku

Luny, jež svíráš lehce v náručí,

dech trpasličí,

i žár písku

HVĚZDA

Tvojí stezky neposvětí

hvězda, která k Zemi letí,

ač přání, měls rázem na tisíc

I ta hvězda bývá zrádná,

a přináší jen rána chladná,

a Tys od ní čekal mnohem víc

Přál sis lásku, přál sis víru,

ve svůj cit, a svoji sílu,

a ve svoje slůvka ztracená

jež pozbyls se svou první dívkou

Řekl bys o ní, krev, a mlíko,

a u dálnice leží pohřbená

Když stopovala v cestě k Tobě,

v nažehlené garderobě,

srazil ji řidič, co byl opilý

A sté jsi tuhle plavovlásku

pochoval, a vše dal nyní v sázku

jenom téhle hvězdě jediné

která právě k Zemi letí

A byť dnes Tvé stezky neposvětí,

alespoň Tvůj žal krůčkem pomine

STÁLICE

Tam, na okraji New Orleans,

když naposledy hráli Queens,

prý sešli se Elvis, a John,

však nevydali ani tón –

Tam, na východě Středních Čech,

já o tomtéž snil ve svých snech

Však jim dávno odzvonil zvon,

fandů rej, i dívek shon

A když pouštím si je dnes,

z cédéčka, a bez nebes,

vím, že kdesi bude ráj,

odkud oni poslouchaj

co v rádiích hraje se

při současné noblese –

Vždyť nejen, když zvoní zvon,

vzlétá vzhůru každý tón –

VONNÝ DECH

Pár slov si nech

pro příští vonný dech,

však nyní, mne jen líbej

Stůj, co stůj,

na růž mou též rtem vpluj,

a očí, víčky také skrývej

Fráze Tvé,

věř mi, nezní vůbec zle,

leč, posečkej s nimi ještě chvíli

než svou hrou

naplním vášeň dvou,

a s dechem v srdci dojdem k cíli

SKOŘÁPKY

Než den překročí svůj práh,

noc je v lůně, v skořápkách

Sté, jak vyjde půlměsíc,

tohle mládě poví víc

Třebas, kdepak hvězdy jsou,

kdepak svítí lucernou

Kdepak, naopak, je tma,

a plod lásky začíná

I on má svou skořápku –

Než mu přečteš pohádku,

pod srdcem se musí skrýt,

a Tvé nitro, pohladit

KDESI

Jen malinký koutek

měj na duši své

Pro dítek svých hlouček,

svou mámu, i mne

Jen malinko postůj,

pojď maličko blíž –

Kdo schoval se pod stůl,

proň, skláněj se níž

Jen malinko ber si,

a ještě víc, dej –

Vždyť zítra jsi čímsi,

a není to fér

když víčka Ti vadnou,

když bdělý, jdeš spát

Když srdéčka chřadnou,

když čiší z nich chlad

Já malinko dám Ti,

a málo, je víc –

Když svíce se krátí,

chci z dlaní Ti číst

Až jinde se sejdem,

až svíc polkne mráz,

BŘÍMĚ

DUŠE

OSUD

CO MŮŽEŠ ŘÍCT

PŮLMĚSÍC

OTČE,

SLUNCE V DUŠI

SOUCIT

KOŘENY

NOC, A DEN

VERŠ, A RÝM

CITY

PRSTÝNEK

HLADINA

DOPIS

OBAVY

BARVY

NÁVRATY

SÉMĚ, PRÁH, I STROM

STÍNY

SKLÍČKA

DÉŠŤ

KLÍČ

SPOLEČNICE

ZAHRADA

LAMPY

DOTEKY

LEHKÁ

VRÁSKY, A CHLAD

SMYSL

BYLS MI

ZÁŘE

JEJÍ HLAS

DÁMA DAM

TVÁŘ

NA POSLEDNÍ POUTI

KREML

V SRDCI

DŮM

PŘÍMĚŘÍ

KRŮČEK K TOUZE

PÍSEŇ

NASTOKRÁT

JÁ, A TY

DECH

ČTVRTÁ DLAŇ

CHLAD

SEN

VYVOLENÁ

ZATMĚNÍ

TŘETÍ PRINC

LÁSKA, A VÁLKA

VZTAH

PÍSNIČKA

RŮŽE PRO TVŮJ DŮM

DVA KLÍČE

STAVENÍ

STŘELEC

KDYŽ VŠE NEJDE hladce,

DECH V SRDCI

ŽOLD

ZÍTRA, JOHNE

NÁKLONNOST

POSELSTVÍ

RUDÝ PRUH

LÝTKA

JEHNĚDY

FRÁZE

VÁH

ZÁSLEPKA

SVIT

VRÁTKA DO ŽIVOTA

JSI MŮJ PÁN

ROMANCE

VRÁSKY

VĚTY

PANE MŮJ

POVĚRY

KRY

COPY

VÍČKA

TOUHA

RŮŽ, I ŽAL

PÁRY BOT

KAPKA ROSY

SRDCE Z PAPÍRU

ŽÁR

PRSTEN

KDE CESTA KONČÍ

LABUTĚ

ZVON

RŮŽE NA DUŠI

HOLKY

VOJÁK

PROMĚNY

AŤ MI ŘÍKÁŠ cokoli,

POHÁDKA

TAK TO VŠICHNI oslavili

RŮŽE PŘEŤATÁ stiletem,

SLZIČKA v davu,

Copyright