BLATENSKÉ RŮŽE

IRENA MONDEKOVÁ

Pomocník

Než Bohdana stihlo slunce pošimrat po tváři, zazvonil telefon. Zašátral po paměti na sedačce stále ještě pojízdného vraku, a ještě rozespalým hlasem se představil.

„Dobře, čtyřiadvacátýho srpna, hned si píšu, na mě je spolehnutí, dycinky, mladá paní,“ jako by právě seděl u psacího stolu luxusní kanceláři.

Bloumal pohledem po palubní desce, ale nenalezl nic, co by připomínalo kalendář nebo aspoň blok.

„Čtyriadvacátýho srpna pracák,“ opakoval si nahlas.

„V osm ráno, průkazku dostanu až tam, hlavně nesmím zapomenout.“

Pohlédl do zpětného zrcátka. Senilní dědek nejsem, i když tak možná vypadám. Čtyřiadvacátýho osmý v osm! Na čísla jsem měl vždycky pamatováka!

Prohrábl dlaní prošedivělou vlnitou kštici a plnovous stáhnul gumičkou. Dostal chuť na horkou polévku. Tedy většinou nestojí za moc, pomyslel si, na stadion pro těch pár zaměstnanců vozej nemocniční blafy, ale jednomu vyhládne, když celý hodiny tlačí sekačku po hřišti sem a tam. Tohle by si ty fotbalový primadony měly zažít v rámci tréninku a ne jen lemtat iontový nápoje a maséra mít při tom za zády. Žnout a žnout v jednom kuse nekonečnou zelenou plochu, až před očima zalitýma pichlavým potem vidíš jenom věnec půllitrů studenýho piva prsatý Elvíry, co se v mejch představách zničehonic stává bohyní veškerýho dobra.

Elvíra v puntíkaté zástěře, večer co večer proplachuje sklenice v místní hospodě. Ani nevím, jestli je to cinkot skla nebo smích, co jí zvoní hlasem.

I dnes si pogratuloval k nápadu odstavit vůz, dokud ještě jel, na samý okraj parkoviště. Vlastně je to jen plácek v kopřivách u benzínky. Záchod bez zámku v boční zdi budovy a kohoutek se studenou vodou s matným zrcadlem. Do města pěšmo sotva deset minut, na stadion patnáct. Čupr flek!

Vystrčil z auta dlouhé nohy, aby srovnal, obratel po obratli, záda. Levá kyčel pobolívala z neměnné polohy při spaní na zadních sedačkách.

Vypadá to na dobrej den, ani mráček, jak to mám nejraděj, kouknul Bohdan z hajzlíku okýnkem k obloze. Nejspíš bude třeba zavlažovat trávník, spršku si dám přímo na hřišti. Pak si strčím místo snídaně do huby některou z buchet pro medvědy a do kapsy jabko. O to víc se budu těšit na tu polívku. A ještě víc na Elvíru, která se vlastně jmenuje Eva. Mohla by bejt mojí vnučkou. Sákra, na starý kolena se budu červenat! Ale proč spíš než kolem druhých se točí kolem mojí židle? A úsměvů je taky víc, i všímavých pohledů a řeč.

Zastavil se v trafice.

„Těbůh, Vítku, paklík kuřiva, papírky a Blesk. A sázenku, jako každej pátek. Jednou to musí vyjít, i když tedy zatím nic moc. Tuhle bylo v Blesku, že advokát kdesi vyhrál hlavní cenu. Auto. Advokát, umíš si to představit? Ten to zrovna potřeboval. Proč takovíhle lidi vůbec soutěžej nebo sázej, když mají všechno. Chápeš to, Vítku? Já bejt právník s vilkou a fárem, užívám si a nechám sázky a výhry chudejm. Ale to ne, ti, co mají všeho hodně, chtěj ještě víc a na nás, co celý roky sázíme, ani nepomyslej. A stejně porád nic.“

„Štěstí prý jednou sedne i na vola“, usmíval se zeširoka rozkročený bodrý trafikant a podával Bohdanovi tiket k vyplnění.

„Deme na to. Třicet jedna, tolik je klukovi. Dvacet pět, to má letos holka. Devítka. To už je let, co uběhlo od smrti mý ženy. A navrch šest a tři. Vnoučata od holky. Kluk je svobodnej a dobře dělá, je divoch po mně. Hádej,Vítku, jaký byly první slova, když se naučil asi ve čtyrech mluvit. To by tě nenapadlo. Kujva, tejdo, to řek našemu sousedovi ještě ve starým bytě nad Mototechnou. A když mu byly tři, už utíkal mámě. Párkrát ho městský policajti tahali z Vltavy. No, průserář, celej po mně. Tak na, Vítku,“ vylovil z kapsy peníze a zpátky strčil tabák, papírky a tiket. Moc mu nezbylo.

„Až vyhraju, koupím si garsonku a novej auťák, na staďák pudu jenom fandit v nedělním vohozu a potom pozvu celou hospodu na panáka. Ani ty, Vítku, nepřijdeš zkrátka.“

Vítek se jen usmíval. Kdybych měl dát na všechny řeči, co jsem jich za ty roky od sázejících slyšel, co by mi koupili, až vyhrají hlavní, kam bych přišel, nosit ty sliby v hlavě, pomyslel si. Ale ne že bych jim nepřál, určitě víc než nějakým nabobům advokátským.“

Chtěl vracet drobásky, ale Bohdan velkoryse máchnul rukou. Pátek, pravidelný den brigádnických výplat, byl přece právě dnes.

Ubalil si ještě u Vítka na pultě cigáro a pokračoval dál přes Budějovickou bránu na zámek. Vydechnul úlevou. I když se zapovídal v trafice, přišel včas.

Medvědář Honza zrovna vyrazil k dodávce s vymalovanou zvířecí hlavou na kapotě, obtěžkaný bednami staršího pečiva.

„Otvírej kufr, Bohdane, ještě skoč do skladu pro mrkev a jedem, medvědi už maj určitě hlad! Nepopíjels dýl než do půlnoci?“

„Jasně že ne, dyť sem ti to slíbil. Jestli je mrkev z Lídlu, musí se oprat pod vodou, jinak ji nesežerou! Z Kauflandu, je to v poho. Sedej.“

Za moment už frčeli dodávkou s vytlučenými pery přes kočičí hlavy po prvním nádvoří k medvědáriu. Tři medvědi za mřížemi již natahovali zvědavě krky do tmavé chodby. Honza je musel odehnat bidlem za další přepážku a Bohdan vysypal obsah bedýnek do koryt. Kus tvarohové buchty s prošlou dobou prodeje si strčil do pusy sám. K pití medvědům tryskala průzračná voda do kašny venku ve výběhu.

Vycouval zpět a Honza pustil nejprve Marii Terezii, potom i Arna a Mášu. Skrz mříž jim jako laskominu podal každému do tlamy velké jablko. Znal je sice dobře, ale odstup dodržoval. Jednou týdně jeho pomocník hrablem čistil medvědům kotce. Tehdy bylo třeba zvláštní ostražitosti, chránili si teritorium.

Nasedali do auta. Sjížděli kolem výhružně vztyčených hlavní děl. Přes nádvoří se posouvaly stíny velkých bělostných mraků. Jindy tady nebylo k hnutí, to když děla ve skupinách turistů nebývala vidět.

„Dáš mi taky jablko?“

„Copak jsi medvěd? Med bys nechtěl? Na, prosím tě. A moh bys se sebou něco udělat, s fousy jako Metuzalém budeš brzy vypadat jak ti medvědi. Ptal ses už na tu ubytovnu? Bydlet v auťáku přece není žádný terno! Ať si tě teď vezme k sobě podařený syn, když zavinil, že jsi zůstal bez střechy nad hlavou!“

„To víš, že ptal, prej mám znovu přijít na podzim. Už takhle je to na levačku, bez bejváku a bez práce pár měsíců před důchodem, musím to v autě ještě nějak přes léto doklepat. Na staďáku mi nabízeli lehátko na přespání v masérně, ale nechci nikde překážet, každej má v dnešní době svejch starostí dost. Každopádně díky, že mám tu brigádu u méďů a žes mi sehnal na vodpoledne ten stadion, lepší než nic. Až vyhraju, všechno ti vrátím, neboj!“

Zastavili u stadionu a Honza ještě z okýnka křiknul na Bohdana.

„Je pátek, ne aby ses večer zchlastal, to mi tam jinak ráno nelez,“ a Bohdan udělal gesto do vzduchu, něco jako čestné slovo, že je na něj přece spolehnutí a zmizel ve vchodu areálu.

Pan Mališ už ho vyhlížel. „Těbůh, Bohdane, najez se, Elvíra už s kastroly čeká jen na tebe, a hned potom pověs na šňůru vyprané dresy.“

Byl tady taková holka pro všechno, ale práce mu nikdy nevadila. Sednul za stůl a Eva, čili Elvíra, položila podnos těsně před něj s takovým šarmem, že si mohl oči vykoukat, jak se přiblížila, zavoněla a naklonila se. Safraporte, a že má co, jako ta herečka, co po porodu drobet přibrala, ale tak akorát, jak jen se…, ale to je fuk, a prej abych večer, až bude zavírat, počkal, že spolu ještě někam zajdem a že má na celej víkend malou její ex a tak může vyrazit na vínko, protože v práci zásadně nepije, což Bohdan dobře věděl, jelikož se ji párkrát snažil pozvat na frťana.

Bohdan nevěděl, kam s očima, a odpoledne prožil jako ve snu. Připadal mu nedosažitelný, ale přece jen o trochu víc pravděpodobný než výhra ve sportce. Večer se blížil mílovými kroky, i jeho pracovní doba toho dne skončila a místo na svou oblýskanou židli v hospůdce se Bohdan hnal do města. Zazvonil u medvědáře.

„Dobrej večír, nezlob se, Honzo, že ruším, ale snad ještě nespíte. Hele, nemoh bych se u vás zase osprchovat, taky oblíct čistý šaty, co mi tvoje pokaždé rovnou vypere?“ a už se hrnul do dveří.

„Vole, jdeš na rande nebo co?“

***

***

Večery

Soužití

Ve 22.30 hodin, jižní Francie

Blatenské růže

Kočičí zlato

V kolonii

Lázně

Soused

Lokaj

Loubí

První noční

Copyright