Král a Královna

Tomáš Svoboda

Princ Ervin si otřel krůpěje deště z čela. Přes hustý závoj velkých kapek padajících z korun stromů nic neviděl. S těžkým povzdechem pobídl šedivou miliánskou klisnu, aby trochu přidala do kroku.

„Běž, Malvíno,“ zašeptal klisně rozmrzele. „Neměl jsem se odpojovat od družiny,“ povzdechl si. Nechtěl však už dál poslouchat, že by se měl jako následník trůnu zajímat o svou budoucí ženu, že by měl dobře zvážit, která princezna bude nejvhodnější... a tak raději obrátil koně a zbrkle se vrhl za laní, co se mihla tam v dálce remízkem... sotva zmizel družině z dohledu, začalo pršet, ale domnělá svoboda prince táhla dál do lesa panství Kalonousů. Do lesa hlubokého a temného, kde se stíny sbíhaly kolem prince a snažily se ho svést z úzké pěšinky.

Malvína zafrkala. Málem prince shodila ze sedla, ale naštěstí trénovaný mladík věděl, jak ji zkrotit.

„Klid!“ konejšil klisnu. „Co se děje, Malvíno? Co cítíš?“ Pozorně sledoval okolí, kam jen oko dohlédlo. Popadané kmeny sžírané dřevokaznými houbami, bludné balvany porostlé lišejníky, rozpadající se pařezy, mechové zahrádky blyštící se krůpějemi deště, to vše mohlo skrývat nebezpečí, které Malvína na rozdíl od prince vycítila na sto honů. Napínal zrak, do očí mu stékaly potůčky vody, ale ani to ho nedonutilo mrknout. Něco klisnu znejistělo, něco tam někde v lese muselo být.

Tlukot srdce, tepání na spánku, zatajený dech. Poslouchal každý ševel, ale přes kapání vody a bubnování kapek o listoví nebyl schopný identifikovat nic nezvyklého. Snad jen... pomalu vzhlédl.

Malvína se vzepjala. Křídla se otřela o svalnaté tělo. Skřek tak nelidský, že z něho tuhla krev v žilách, vyplašil klisnu. Překvapený princ už nedokázal vyděšeného koně zvládnout. Nohy mu vyklouzly z mokrých třmenů. Tvrdě se udeřil do ramene o pokroucený kmen. Stačil jen zahlédnout, jak Malvína prchá do hlubokého lesa. Otřesen z pádu se ztěžka otočil na záda a s posledním kouskem statečnosti hledal nepřítele, co ho napadl. Nenašel však nic. Muselo to být nějaké zvíře, stejně vyděšené jako on, co se pouze bránilo jeho neuváženému vstupu do lesa.

S hekáním se postavil na nohy. Klel tak, až se to na prince neslušelo. Proklínal sebe i celý les. Teď musel po svých. Snažil se volat na Malvínu, ale odpovědí mu bylo jen klokotání deště a děsivé ticho. Raději toho tedy nechal. Nechtěl na sebe upoutat další nechtěnou pozornost. Kdo ví, co v lese žilo.

Prohmatal si pohmožděné rameno. Chvilku si oddechl a přemýšlel, kudy se vydat. Nebyl si úplně jistý, který směr byl zpáteční. Les byl tak jednotvárný. Jediné, co dodávalo trochu naděje, byla malá pěšinka, po které přijel. Ale odkud? Napravo? Nalevo?

Přestalo pršet. Kap! Kapka velká jak smrková šiška sklouzla z kalichovitých listů a dokonale osprchovala celého prince. Nepříčetně vyskočil. Chtěl křičet, co to měl za hloupý nápad. Chtěl něco rozmlátit mečem. Už ho dokonce tasil. Nebezpečně se s ním oháněl sem tam. Hledal něco, na čem by si zchladil žáhu, když ho upoutalo světlo, kterého si doteď nevšiml.

Slunce se prodralo mezi mraky a v dálce vytvořilo mlžný kužel dopadající doprostřed lesa. Zlatavá záplava přitahovala prince jak plamen můru. Musel to být konec lesa nebo možná jen mýtina? Každopádně to nebylo daleko, tak se nebál sejít z cesty. Sledoval třpytící se záři, ale nejdřív se pořádně ujistil, kde za sebou zanechává pěšinku.

Těžkopádně se potácel hustým porostem kapradin a plavuní, přeskakoval popadané stromy a snažil se neuklouznout na promáčené půdě. Boty měl už úplně zablácené, ale ani promočený šat na tom po pádu nebyl o moc lépe. Mladý princ vypadal spíš jako tulák. Nevnímal úmorné lapálie, světlo zvěstovalo naději.

„Usuším se na sluníčku a pak se rozhodnu co dál,“ pomyslel si. Upřeně sledoval přibližující se pableskující paprsky pronikající hustým a temným lesem. Krok za krokem, nádech za nádechem. Stačilo jen projít pichlavými křovinami na kraji lesa. Usměvavý a poškrábaný se ke vší zlosti zachytil nohou o poslední kořen. Málem upadl, ale podařilo se mu udržet rovnováhu. Tiše zabědoval. Vzhlédl. Překvapením zamrkal...

Nedokázal uvěřit, že skutečně vidí to, co vidí. Promnul si oči. Uprostřed rozkvetlé louky zalité poledním sluncem seděla zády k němu mladá dívka. Hrála si s rozpuštěnými jantarovými vlasy zvlhlými deštěm. Natahovala prsty ke šťastně poletujícím motýlům, kteří s neskrývanou radostí vítali návrat hřejivého sluníčka.

Princ fascinovaně pozoroval dívčino počínání, když v tom se dívka otřásla. Zmateně se rozhlížela kolem sebe. Trhala hlavou ze strany na stranu. Chvěla se. Objala své křehké tělo, jako by jí byla zima. K princovým uším dolehl tichý sten.

Chtěl pomalu k dívce vykročit, aby ji uklidnil. Nevěděl, co se děje. Bál se, že je zraněná, že si snad v lese ublížila.

Šelest listí a větviček prince prozradil. Ani se neohlédla, patrně se jen koutkem oka dotkla jeho přítomnosti. Jako vlahý vánek se vzedmula a neslyšně utíkala loukou. Snad ani stéblo nerozechvěla, jak lehce našlapovala.

Princ Ervin oněmělý úžasem s chlácholivě nataženou rukou pozoroval, jak nahá dívka s jantarovými vlasy mizí ve stínu temného lesa.

***

„Měli jsme o tebe starost!“

„Jsem zpět, otče, ale vracím se s nepořízenou.“

„To vidím, ty mladé zbrklé štěně! Opravdu nás s maminkou rmoutí tvá nekonečná nerozvážnost. Podívej se, jak vypadáš? Běž se okamžitě umýt a obléct do čistého.“

Ervin jen přikývl. Nemělo cenu se dohadovat. Vydal se do lázní, aby si prohřál ztuhlé svaly a klouby. Stále nemohl z hlavy vytěsnit vzpomínku na setkání uprostřed temného hvozdu. Slovy ani nedokázal popsat, co se mu odehrávalo ve zběsile tlukoucím srdci. Stačilo pomyslet na nahou dívku jantarových vlasů a opět se mu rozbušilo jako zvon. Do tváře jí neviděl, zahlédl jen její nosánek. Trošku pršáček, ale útlé chvějící se tělíčko lemované dlouhými vlasy měla naprosto dokonalé. Ani si neuvědomil, že došel do lázní. Zůstal stát ve vchodu zahleděný do svého nitra.

„Je tak nádherná,“ pronesl tiše k vidině dívky, co se mu míhala v bdělém snění.

„Kdo, princi?“ zeptal se zvědavě sluha.

„Hmm... cože? Ach, Zaltezare, připrav mi koupel, prosím.“

„Jak si přejete, princi.“

„Co se tak šklebíš?!“

„Ale nic, princi, ale nic. Jen mi přijde jako dnes, co jsem chodil za děvčaty a vracel se úplně stejně jako vy. Otrhaný a zablácený. Nikdo nechce dostat obuškem přes záda nebo vidlemi do zadku.“

„Ale tak to vůbec nebylo,“ bránil se Ervin.

„A povíte starému Zaltezarovi, jak to tedy bylo?“

„Když dovolíš, je to velmi osobní.“

„Rozumím, princi, nebudu se dál vyptávat a trápit vás.“

„Stačí ti jen vědět, že takovou krasavici jsi v životě neviděl,“ usmál se omámeně Ervin, jakmile se mu před očima opět vynořila krásná dívka s rozevlátými jantarovými vlasy.

„Tak to musí být vážné, princi. Král bude jistě nadšen, že si jeho slova konečně berete k srdci.“

„No...“ zarazil se princ, ale raději nic dalšího nedodal a ponořil se do horké koupele.

***

Zná někdo hvozd táhnoucí se panstvím Kalonousů? Co o něm lidé vědí? Jaká tajemství skrývá? Někdo tu pěšinu musel vyšlapat. Byla to ona? Dívka s jantarovými vlasy, co se leskly v poledním slunci jako zlatem protkaná korouhev z jemného hedvábí. Zřel ji na kratičký okamžik, a přesto cítil nekonečnou touhu dívku znovu spatřit. Byť jen na moment, co mohl být jedním zabušením srdce nebo tichým výdechem užaslého prince.

Ptal se lidí ve vesnicích, aby mu pověděli víc o tajemném lese, ale nikdo se nevydával příliš hluboko. Divoká zvířata byla však pouhou špičkou ledovce, proč se ani ti nejodvážnější z usedlíků neopovažovali rušit klid neposkvrněné přírody. Žila tam totiž stvoření nevídaná a neslýchaná. Začarovaná nebo prokletá. Člověku, který se vydal hlouběji do hvozdu, se snadno mohlo stát, že se už nikdy nevrátil, podlehnuvší magii onoho místa.

Princ se však nebál. Jestli mohla v lese přebývat dívka tak spanilá, neváhal ani na moment a začal plánovat návrat. Přece by se nenechal zastrašit povídačkami. Doufal, že ho Malvína opět zavede za sličnou pannou. Dokázala prince zase najít a vyvézt z lesa, tak určitě najde cestu zpět. Pevně v to doufal.

Vyskočil do sedla a vyzbrojen odhodláním pobídl klisnu do klusu. Jak radostný to byl den? Ani nemohl vyjádřit své štěstí, že mohl opět navštívit panství Kalonousů.

Otec nejspíš doufal, že se zahleděl do jedné z dcer tamního vévody. Upevnit vzájemné vztahy sňatkem s vévodkyní Kalonouskou a kněžnou Leritskou by pro otce bylo velmi přijatelné řešení Ervinova lehkovážného jednání ve věcech vladařských. Jenže princovo srdce tlouklo pro jinou. Rmoutil se každý den, kdy věděl, že dívku s jantarovými vlasy neuvidí. Zároveň toužebně hleděl k obzoru s nadějí, že ji opět zří. Rozpolcen bloumal hradem. Střídavě ho tížily obavy a zalévalo štěstí. Les plný magie ho den ode dne přitahoval víc a víc. Prokletý les? Jestli ano, tak byl princ prokletý taky. Nikdy by si však nepomyslil, že bude proklet tak krásnou kletbou.

„Malvíno, vím, že znáš cestu lépe než já. Prosím, zaveď mne zpátky tam, kde jsme se rozdělili,“ šeptal klisně do ucha svou jedinou prosbu.

Malvína zastříhala ušima na srozuměnou. Zpomalila, jako by se rozhodovala kudy jít.

„Kdybych jen dával větší pozor,“ povzdechl si Ervin nešťastně. „Otec má pravdu, když mne nazývá zbrklým štěnětem. Proč jsem si neudělal nějakou značku? Malvíno, vrátíme se na začátek. Laňka nám ukáže cestu jako prvně.“

Hodiny a hodiny bloudili a hledali cestu do temného lesa. Koruny stromů na prince shlížely s neskrývanou záští. Nechtěly mu ulehčit pátrání a vpustit ho mezi jejich prastaré kmeny, kde na paloučku přebývala dívka spanilá. Naděje se vytrácela s denním světlem. Přicházela černá noc.

„Teď nebo nikdy!“ zavelel neohroženě Ervin a vjel do smrákajícího se lesa první cestou, kterou mu nabízel. Trhnutí ho však málem srazilo ze sedla. Malvína se bez okolků na místě zastavila. Tvrdohlavě odmítala pokračovat dál.

„Co blázníš! Jeď!“ křičel panovačně Ervin a nevybíravým způsobem kopal svou věrnou klisničku do slabin. Těžce si povzdechl, když se Malvína nehnula ani o píď. Dobrých deset minut jí zkoušel domlouvat, vše marné.

„Máš pravdu, Malvíno, jen blázen by vjel do lesa za tmy, když ho ani jeden z nás dobře nezná. Moc se ti omlouvám, neměl jsem právo na tebe tak naléhat. Odpusť.“ Láskyplně hladil klisnu po hřívě a sesedl, aby si mohla po celém dni konečně odpočinout.

***

Druhý den přivítalo Ervina zařehtání věrné klisničky. Frkala mu přímo u ucha a narážela do ospalce čumákem, aby se konečně probral.

Překvapeně se rozhlížel. „Kolik může být hodin? Určitě něco k poledni!“ Včerejší zklamání ho tak vyčerpalo, že spal jak zabitý.

Sbalený a připravený opět vyrazil na cestu. Bedlivě se rozhlížel a snažil se rozpomenout, která cesta k paloučku asi vedla. Když v tom se Malvína sama od sebe vydala do hloubky hvozdu.

Princ s nadzvednutým obočím nebyl schopen slova. Tak dlouho se včerejší večer trápil, že nenašel tu správnou cestu, a přitom byla co by kamenem dohodil od tábořiště.

***

„Bzzz!“

„Bzzz!“

„Bzzz!“

***

***