Sledovaná

Nikola Čajánková

Část 1.

Paranormální jevy v mém životě

Úvod

Od mala mě moc bavily dokumenty a seriály o paranormálních jevech, záhadách, tajemnu… Duchy jsem se poprvé začala vnímat asi kolem 14 roku, kdy jsme s holkami zkoušely vyvolat pár osobností. Smály jsme se tomu, ale jak spadla váza a někdo 3x klepnul do zdi, všechny začaly mít strach, jen mně to připadalo zajímavé a chtěla jsem vidět víc, ale bez nebezpečného vyvolávání.

Pomalu se mi hromadila literatura o nadpřirozenu, ezoterice, andělech. Stále víc a víc mě zajímá ten tajemný svět. Postupem času za mnou začali chodit duchové, andělé, ale i démoni.

Zážitky s těmito bytostmi se mi hromadily v paměti už dlouho. Asi rok jsem si říkala, že to sepíšu, ale pořád se mi nechtělo. Až teď, jak jsem dala výpověď v práci a spadla ze mě velká zátěž, jsem vzala do ruky mobil a sepsala některé své oblíbené zážitky.

Kapitola 1.

Neklidný les

Ten les ve mně vždy vyvolává pocit strachu a úzkosti. Když procházím, cítím, že z každé strany mě pozorují stíny a různé bytosti, co se schovávají za stromy.

Na kraji tohoto lesa stojí vila, ve které se měla kdysi odehrát vražda pokojské. Nevím, co je na tom pravdy, ale nevyzařuje zrovna dobrou energii.

Kdo to?

Procházím lesem a mířím na nádraží. Zastavuje mě hlas ženy, která volá mé jméno. Ozývá se z každé strany. Říkám: „Co po mně chceš? Nevím, jak ti pomoct. Nech mě být.“ Zrychluju krok, ale cítím, jak jde za mnou.

Je stále blíž a blíž. Otáčím se a najednou mě ta neviditelná bytost chytá za rameno a projíždí mnou velmi silná energie. Jak kdybych se dotkla elektrického ohradníku. Celé tělo mi brní, ale najednou je klid a ticho. Objal mě krásný pocit radosti a uvolnění.

Zvuk odjinud

Jdu si za stmívání vesele domů z nádraží, v uších mi hraje oblíbená písnička a cesta lesem se blíží ke konci.

Najednou i přes sluchátka slyším divný hlasitý zvuk. Ztuhly mi nohy, nemůžu se hnout. Dívám se kolem sebe a hledám zdroj. Za ten kratičký čas se rychle setmělo. Na jedné straně lesa se ve větříku rozhoupala houpačka a kolem ní se mihají bílé vysoké stíny. Na straně druhé běží asi 4 černé menší stíny, které rychle mizí v keřích vedle mě.

Stále stojím uprostřed cesty, dýchání je těžší a vzduch okolo hustší. Nad hlavou mi začne problikávat lampa a za zády se ozývá jeden z nejstrašidelnějších zvuků, co jsem kdy slyšela. Blíží se tak rychle. Zní to jako kombinace hučení zapnuté mikrovlnky, pomalé tlumené bubnování, krátce i smích staré ženy.

Čekám, až vše utichne, ale zvuk mám najednou za zády a prosviští kolem mě i se zástupem černých vysokých postav. Jedna z nich mi zavrčí do uší a projíždí mnou strach, smutek, neklid.

Pouliční lampa se konečně rozsvítila. V dálce se ještě ozývá hrubý mužský smích a já pokračuju s hlavou plnou myšlenek na tento okamžik domů.

Dítě bez cíle

Běží úplně samo, kolem nás nikdo není.

Dívám se na něj, jak utíká, a po chvilce mi zmizne před očima, doslova se vypařilo. Jako kdyby vběhlo do jiného světa.

Nebezpečí

Kapitola 2.

Tam, kde nechceš bydlet

Chodba

Dům plný radostí i bytostí

Zverimex, bydliště nejen zvířat

Nemocnice

Intuice

Nesleduj mě

Posednutí

Kostelík

Sny hrůzy

Závěr

Další témata, která mě zajímají

Minulé životy

Karma

Lucidní snění

Andělé

Pozitivní myšlení

Věty k zamyšlení

Poděkování

Copyright