Příběhy obyčejného hrdinství - Rolf

Michal Tesař

Copyright

Autor: Michal Tesař

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2014

ISBN:

978-80-87976-06-7 (epub)

978-80-87976-07-4 (mobi)

978-80-87976-08-1 (pdf)

Rolf

Rolfův srub byl prázdný. V ohništi žhnulo ještě pár uhlíků, které nestačily uhasnout. Rozbitým oknem vedle dveří pronikal dovnitř ostrý ledový vítr. Kalné měsíční světlo jen matně osvětlovalo vnitřek obydlí skrz vyvrácené dveře. Na protější stěně byla zavěšena sekera a dvě kopí. Meč zmizel, stejně jako obě dvoubřité dýky. Srub byl postaven na pokraji temné, hluboké propasti na straně jedné, a na hraně lesa na straně druhé.

Dál už byl jen Skålder, poslední pevnost Normanů, a divoké severské lesy, plné trollů, elfů, zlých stryg a hlavně Rheků, divokého kmene, k nimž Normané cítili krvavou nenávist od počátku věků. Když se Rhekové odvážili až do Morderu, sídelního města normanského krále, aby panovníka zabili a vyvolali chaos v řadách normanských bojovníků, vzrostla touha po krvi Rheků ještě více. Vlna násilí zaplavila hraniční hvozdy severské oblasti Staré říše. Na kopích a sekerách ulpívala krev divochů, ale ani Rhekové se nevzdávali. Normanská krev se vsakovala do mechu a nejeden skalp visel v jejich příbytcích. V mezidobí, kdy obě strany sbíraly síly k boji, byl ve Staré říši podivný klid. Nikdo si nemohl být jist svým životem, neboť rozehnané tlupy Rheků pustošily krajinu a braly vše, co jim přišlo pod meče. Ženy, děti, dívky, chlapce, starce i muže. Nocí se nesly kvílivé steny mrtvých duší, divoši tančili kolem ohňů a pekli maso, ne vždy však zvířecí…

Rolf utíkal temnou nocí. Slaný pot mu stékal po obličeji a krku až na svalnatou hruď. Běžel už téměř hodinu a stále nemohl dostihnout čtyři Rheky. Viděl před sebou jejich pomalované tváře, v uších mu zněl jejich jízlivý smích. Ale všechno to přebíjel nářek jeho milované ženy a křik malého syna…

Vracel se navečer ke srubu. Slunce se klonilo za lesy, když nesl ve vaku maso z losa. Byl to mladý kus a oštěp, vržený jistou rukou, mířil přesně. Chybělo mu několik kroků k okraji lesa. Jeho srub stál v paprscích zapadajícího slunce, všude byl klid. Až příliš velký na to, aby Rolf přestal být ostražitý. Hodil vak s masem na zem a plížil se travou k domu. Dveře byly pootevřené, okenice také, z komína stoupal jen tenký proužek dýmu. Vytáhl dýku, stiskl ji mezi zuby a pevně sevřel kopí. Opatrně se připlížil pod okno a nahlédl dovnitř. Zpřeházený nábytek, rozbité nádobí a strhané kožešiny dávaly tušit boj. Jeho bystré smysly zachytily prasknutí větvičky za domem. Vběhl dovnitř a strhl ze zdi meč. Poté se vrhl k oknu a vyhlédl ven. Na hraně lesa uviděl čtyři Rheky, jak vlečou jeho ženu a malého syna pryč. Z hrdla mu vylétl ječivý výkřik, kterým upozornil čtveřici divochů, že je odhodlán je pronásledovat. Zahodil kopí, proskočil oknem a vyřítil se přes palouk do lesa, po stopách únosců jeho milované ženy Verny a malého Rolfa.

Rhekové utíkali, co jim síly stačily. Věděli, že je pronásleduje Rolf Hraničář, Seveřan, muž v boji silnější a houževnatější než lední medvěd a prudší než polární bouře. Střídali se v nesení břemene, malého Rolfova syna. Jeho ženu popoháněli ostřím dýky. Ale Rolfova žena byla ženou bojovníka a byla si jistá, že je oba Rolf osvobodí, i když se dostanou do vesnice Rheků. Skrze křoví již problikávala světla srubů a byl cítit kouř. Rhekové se zastavili a snažili se přes prudké oddychování naslouchat. Neslyšeli však nic, co by nasvědčovalo tomu, že je skrz lesní porost pronásleduje velký muž. Bylo ticho.

„Skvěle, bratři! Seveřan se jistě motá po lese. Kéž ho běsové roztrhají a strygy odnesou! Ale ona je krásná.

A ten malý bastard se jistě vyplatí! Tak tedy kupředu!“

Celá skupina došla chvatně do vesnice. Zde byli přivítáni s halasným jásotem, vždyť žena Rolfa Hraničáře a jeho syn byli výtečnou kořistí. O malý kousek dál v lese paprsek měsíce osvítil tvář zkřivenou vztekem. Rolf drtil ve vousech sprosté nadávky. Když Rhekové odešli se svou kořistí do vesnice, zdvihl své mohutné tělo ze země a potichu se blížil k osadě. Věděl, že Rhekové nejsou obezřetní bojovníci. Když ucítil kouř a zahlédl světla ze srubů, přimáčkl se k zemi a potichu vyčkával. Prudce oddychoval do kožešinové kazajky. Nyní se plížil k osadě divochů. Jejich skučení se ozývalo do temné noci. Z hloubi lesů jim odpovídali vlci. Rolf se zachvěl. Večerní chlad mu vrazil do zpoceného těla ledovou pěst. Zamručel a odplivl si chuchvalec hlenů. Meč, kterým si klestil cestu hustým lesem, zastrčil do opasku a neslyšně se doplazil vlhkou travou k prvnímu srubu. Pak jako stín přebíhal od jednoho obydlí ke druhému, až se ocitl za stěnou domu, který stál uprostřed vesnice. Byl větší než ostatní a z Rolfových zkušeností Rhekové vždy stavěli srub náčelníka ve středu své osady. Přilepil se ke stěně a naslouchal zvukům zevnitř.

„Bratři, provedli jste statečný čin! Hraničářova kurva a ten bastard budou prvotřídním zbožím pro Husseina, až zítra připluje. Jistě přiveze zbraně a my je budeme mít čím zaplatit! Zatím je zavřete, kdyby snad ten zkurvysyn zkoušel přijít! Postavte stráže kolem vesnice, jistě tu brousí někde kolem!“

Rolfovi odkápla pěna z vousů. Vzteky zaryl prsty do kypré půdy, až mu prasklo v kloubech.

Ale poslední slova náčelníka Rheků ho donutila jednat. Rychle se stáhl na okraj lesa, kde se rozhodl vyčkat do rána. Musel se spolehnout sám na sebe, neboť by se nestačil vrátit pro pomoc až do Skålderu. To by jeho nejbližší byli pryč. Pokud by se rozhodl pro boj, jistě by vybil jeden či dva sruby, ale přesile by i ve svém běsnění podlehl a jeho skalp by visel na stěně náčelníkova obydlí. Jeho vousatá tvář se náhle roztáhla do širokého úsměvu.

První paprsky slunce se prodraly skrze hustou mlhu a zahřály Seveřana na tváři. Když Rolf otevřel oči, posadil se a odhrnul ze sebe větve, které mu sloužily za přikrývku. V potoce si omyl tvář,

zchladil vysušené hrdlo a pojedl hrst lesních jahod a

brusinek. Poté se vypravil k pobřeží.

Vesnice Rheků ožila po noci plné piva, medoviny, halasného vychloubání a křiku bezbranných žen, když k nim vešli opilí bojovníci. Náčelník divochů se vypotácel ze svého srubu a křikl na hlídku:

„Přiveďte tu děvku ze Skålderu! Hussein připluje, až se slunce dostane na vrchol, tak ať je schystaná. A ten malý bastard s ní!“

„Spolehni se, bratře!“ odvětili strážní a odešli pro Vernu a malého Rolfa.

Po chvíli se vrátili s oběma zajatci do náčelníkova srubu. Rhek si je s opovržením prohlédl. Odplivl si a udeřil ženu do tváře. Verna na sobě nedala znát bolest, jen ze rtu jí počal téci pramínek krve. Rolf se rozplakal a přitiskl se k matce. Vůdce Rheků ho chytil pod krkem a zdvihl si dítě před obličej.

„Nebudu tě bít! Hussein by nechtěl poškozené zboží!“ řekl hrubě a nechal Rolfa vyklouznout z prstů. Hoch se po pádu na zem udeřil do spánku a zůstal nehybně ležet. V tu chvíli se Verna vrhla na Rheka a vší silou ho udeřila svázanýma rukama do zátylku. Náčelník upadl a žena ho ještě několikrát kopla do žeber. Pak ji stráže, překvapené náhlým útokem, teprve odtáhly.

„Taková jsi bojovnice? To tě naučil ten tvůj Seveřan?!“ křikl Rhek vztekle, když vstal.

Odplivl si a zavolal:

„Jdeme k pobřeží. Svažte té couře nohy a naložte ji na nosítka, ať neuteče. Parchanta přivažte matce ke krku!“

Po chvíli se skupina deseti Rheků vydala k pobřeží moře. Ani jeden neměl potuchy, že je sleduje Rolf Hraničář, vzteklý Seveřan, kterému ukradli rodinu. Setkání s rozzuřeným vlkem by pro divochy dopadlo lépe.

Příchodem na pobřeží se situace Verny a Rolfa nezměnila. Rhekové je obezřetně hlídali a jejich oči těkaly ze zajatců na křoviny a pak na zátoku, odkud netrpělivě vyhlíželi pomoc.