Zpověď dobrovolného blázna

Marie Jakoubková

Předmluva

Tak už zima definitivně skončila. Přichází jaro. Jaro a s ním všechna ta omamná vůně, líbezný zpěv ptáků a celá paleta barev právě rozkvétajících květin, stromů a keřů. Miluji jaro. Je to roční období, jež nám dává nové naděje začít jinak, vnáší do nás důvěru, nabízí nové možnosti a s trpělivostí očekává, že tentokrát už to uděláme správně. Že se polepšíme a budeme jiní, vděčnější a tím i šťastnější.

Jak by to bylo všechno krásné, kdybych mohl aspoň na chvíli ven. Vidět, slyšet, cítit. S mříží na okně, kterou denně pozoruji a snad i hypnotizuji, aby praskla nebo se roztáhla, povolila, sotva začnu jinak, lépe. Ležím tady, nehybně.

Zase mě připoutali. Zajímalo by mě, kvůli čemu to bylo tentokrát. Je to pořád dokola. Já se prostě nemám šanci změnit, i kdybych chtěl sebevíc. Jsem marný. Vždy jsem byl a už asi navždycky budu. Je to mé prokletí. Je to má koule, přikovaná k noze. Je to můj osud. Sám, zničený a frustrovaný vlastní identitou, zapomenutý někde. Ani sám nevím, kde to jsem. A snad to už ani neřeším. Proč taky! Pomohlo by to něčemu? Stejně tu zůstanu do smrti, tak co bych řešil. Všechno jsem promarnil. Celý svůj život jsem podělal.

Už neviním jiné. Já jsem viníkem a vždy jsem jím byl. Neviděl jsem to. Přehlížel jsem to. Přehlížel jsem všechno a všechny. Dokonce i sám sebe, ať už to zní jakkoliv divně. Je to pravda. Já to tak cítím. Je to snad jediný pocit, který mám. Jediná pravda, kterou si v sobě nesu a zřejmě si ji už odnesu i do hrobu. Není, komu bych jí řekl. Není, kdo by si ji rád vyslechl. Jsem jen já a tento pokoj.

Všude samá bílá barva. Stěny jsou bílé, povlečení na posteli také bílé a nábytek, pochopitelně také natřený na bílo. Už mi z té bílé barvy začíná hrabat. Někdy mám pocit, že pomalu ale jistě slepnu. Můj zrak je jistě od té bílé barvy poškozen. Ještě bych mohl třeba ohluchnout, z toho ticha. Na druhou stranu by to vlastně ani nevadilo. Nic tu není slyšet, takže bych mohl být klidně i hluchý. Vyšlo by to nastejno. K tomu by se časem mohla přidat ztráta řeči a měl bych vystaráno. Stejně se tu s nikým nedá pořádně mluvit. Jsem tu sám a ti, co mě občas přijdou zkontrolovat, jestli jsem asi už nezhebnul, ti nemluví. Jen přijdou, něco přinesou, odnesou, tupě civí doprázdna. Nechtějí se mnou navazovat žádný kontakt. Nechtějí mít se mnou nic společného. Nechtějí mě mít na svědomí, kdybych se třeba rozpovídal a oni by potom věděli. Měli by ponětí o tom, co tu prožívám, co cítím. Oni ale musejí být nestranní, nemohou si dělat jakékoliv vztahy. Vztahy s námi odsouzenci.

Vždyť jo, jen nás v tom nechte. Sami jsme si to tu zavinili, sami se s tím musíme poprat. Bez jakékoliv pomoci. Bez kousku soucitu nebo lítosti. Jsme tu na pospas vlastnímu osudu, vlastní marnosti.

Jen nás nechte, každého zvlášť, o samotě, bez podpory. Jen tak dokážete posílit naše nejcitlivější místa. Ta, která nám ještě zbyla a která zanedlouho pokryje stejně silná vrstva chmuru, sebelítosti a sebezničení. Jestli je toto očistec, tak to potom chápu. Přesně takhle bych si ho uměl představit. Až na holou kost nechat člověka rýpat se ve svých chybách, znova a znova se pitvat vlastním svědomím, dokola si přehrávat to, co posral. Zkoušet vlastní vůli, jestli na to má, vstát a začít od píky, ode dna. Vylézt ze sraček, které si sám pod sebe stele. Na co teď jsou všichni ti psychologové, chytré hlavičky, kteří by měli pomáhat? Asi je nepotřebujeme. Sami si musíme pomoct. Do těch všech problémů nám také nikdo nepomáhal. Sami jsme si je nadrobili, sami si teď ty drobky musíme posbírat a sníst. A že já jich mám, těch drobků, to snad ani nesním. Ty kdybych nějakým zázračným proutkem přeměnil na peníze, tak jsem miliardář, možná i víc. Ale co s penězi, tady. Tady by mi byly peníze stejně na nic. Že bych někoho uplatil? To bych se zrovna moc nepolepšil. Nikdo tu se mnou beztak nemluví, tak koho bych uplácel.

No, i když oni lidi na peníze slyší a umí se díky nim rázem stát přáteli. Je to taková naše slabost. A ti, co tvrdí, že úplatnými nejsou, ti by se nakonec také nechali zlomit. Každý má v sobě semínko odsouzence. Jen někdo, jako třeba já, nechal to semínko vyklíčit a vyrostl z něj už takový strom, že by kdejaká lípa nebo dub mohl potají závidět.

Jiní se snaží ten malý zárodeček slabosti co nejvíce udusit, potlačit, ale vyrvat, zničit a úplně jej odstranit stejně nejde. Je to lidská ješitnost, která se dříve nebo později v každém z nás probudí. Zatím dřímá.

Polemizování o všem možném, stavění vzdušných zámků a kompletní naivita, to jsem celý já. To dokonale popisuje mou osobu. Hlavně stavění zámků mi zavařilo nejvíc. Kolik jsem já toho vždycky dokázal naplánovat. Jak jsem si uměl představit nepředstavitelné a skládat neskladatelné. Skládal jsem a skládal, až jsem poskládal a pak mi celý ten domeček, z karet složený, pěkně spadl na hlavu. Samozřejmě pomyslně, metaforicky řečeno. A teď? Abych nedělal problémy, ležím tu svázaný na posteli a čekám, jestli mě někdo přijde vysvobodit. Vysvobodit jako se to děje v pohádkách.

To bych ale musel být aspoň krásný, což nejsem. Mladý už také nejsem. A bohatý? No, to už vůbec. Mám jen ty své drobky problémů, které jsem si sám a vlastnoručně nadrobil. To jsem já. Já, sotva čtyřicátník, s duší neposlušného a zřejmě i nenapravitelného fracka. Ale upřímného. To však ze mě udělal až pobyt tady. Dokázal jsem se na sebe podívat trochu z jiného úhlu. Pochopil maličko svůj způsob myšlení a smířil se s ním. Smířil se s tím, že už jiný nebudu a možná ani nechci.

A jak to celé začalo?

Abyste pochopili, kde vlastně jsem a proč mě sem zavřeli, musíme se vrátit na úplný začátek a tím je soud, před kterým jsem stál. Je úplně jedno, kvůli čemu jsem se u soudu ocitl nebo co jsem provedl. Důležité je finální soudní rozhodnutí, které mělo kupodivu mému a právním zástupcům nevyjímaje, dvě verze. Světe div se, ale já si mohl u soudu vybrat, jaký trest na svých bedrech ponesu. Kdybych však mohl znovu stát před tím tribunálem, poslouchat své verdikty, jednoznačně bych byl raději pouze pro jeden, žádné volby. Nikdy si člověk nemůže vybrat správně. Ani já nejsem výjimka.

Samozřejmě si člověk zvolí tu, na první pohled, mírnější volbu. Jenže předem netuší, do čeho se svým rozhodnutím uvrtá a zpět již svůj verdikt vzít nemůže. To mi došlo až tady, až v momentě, kdy mě sem přivezli, a já poprvé ochutnal, ohmatal a doslova se v celé té pohostinnosti vykoupal.

Měl jsem se nechat normálně zabásnout, natvrdo. Teď už s jistotou vím, že bych raději přetrpěl arogantní pohledy dozorců, povýšenecké narážky spoluvězňů a všudypřítomný nádech nesvobody. Rozhodně by to bylo lepší než blázinec. Jo, jsem ve cvokárně a ještě k tomu dobrovolně, teda ne úplně dobrovolně, ale z vlastního rozhodnutí. Z rozhodnutí, které mi teď přijde to nejhorší, jaké jsem kdy udělal. Dostanu na výběr a já, pod vidinou záchrany před opravdovou vězeňskou celou, s mundůrem, připomínající zebru, si zvolím ještě horší kobku. Tu jsem tenkrát neviděl. Myslel jsem si, jak jsem na všechny vyzrál. Jak si tu budu hovět coby nějaký pacient, odkroutím si své, ve vší důstojnosti a se záviděníhodnou péčí. Spletl jsem se a krutě jsem se spletl. Tohle není žádné zařízení, ve kterém by se člověk cítil člověkem. Tohle je, jak už jsem i zmiňoval, skutečný očistec.

Na druhou stranu mě to možná mohlo napadnout. Přece jen se jednalo o volbu, která měla nahradit skutečné vězení. Jakou úctu bych mohl v tomto případě čekat? To je právě ta moje naivita. Vše vidím růžově a vůbec mi nedochází, jak souvisí úcta a uznání s tím, když svými skutky narušuješ morálku a lidskou důstojnost. Řadím se k těm, kteří by měli být oslavováni a jejich činy vyznamenávány a přitom patřím přesně na druhou stranu barikády. Proč mi všechno došlo až tady? Proč si teď přeju být raději v tom vězení? Je to odplata za to, co jsem udělal? Je toto karma? Karma, které jsem se vždycky spíše smál a měl z ní legraci? Vše mě dohnalo a dokonce předbíhá.

Třeba tu opravdu zůstanu napořád, do konce svých dní. Zvolil jsem si vlastní osud, teď to vidím. Dokonce jsem souhlasil s tím, že budu-li vykonávat trest v zařízení pro blázny, prodlouží se mi trest o pět let. Viděl jsem to jako snazší způsob odčinit své hříchy a rok sem rok tam jsem neřešil. Hlavně ne za mříže. A stejně tu mám okno s mříží, tak jakápak změna. Jsem dobrovolně ve vězení. V takovém, jaké jsem si svobodnou vůlí vybral. Možná, kdybych si zvolil standardní vazbu, byl bych za pár měsíců zpět doma, zpět na svobodě. Třeba trochu poučen, třeba malinko duševně rozebrán, ale svobodný. Tady se cítím totálně vykořistěn a svoboda v nedohlednu. A možná se jí už ani nedožiji. Dřív tu shniju nebo umřu na duševní rozervanost. Ano, přesně tak se cítím. Rozervaný, na duši bolavý, sám.

Je to tady jeden velký tábor nemluvících lidí. Tedy nemluvících s námi, odsouzenci, trestanci. Mezi sebou se snad baví. To už by bylo skutečně na palici, kdyby ani spolu neprohodili sem tam slovíčko. Minimálně musí dohlížet na léky, které nám denně přinášejí. Takže by mohli alespoň o tomto diskutovat.

Návštěvní den

Trochu jsem odbočil. Co tedy znamená ten návštěvní den, když se nejedná o klasickou návštěvu příbuzných?

(na chodbě je slyšet nějaký zvuk, lidské hlasy)

Noční čumění do tmy

První pokus o kontakt

...

O pár týdnů později

...

Po dalších x týdnech

Tajné hovory s Jaruškou

...

Nevím, co dál

Dny jsou sečteny

Odhalení

Následující ráno

Dostal jsem dopis

Tentýž den navečer

Zpověď aneb Jaruško, odpusť

Následující týden

Náhlé prozření

První týden v base

Po měsíci v base

Další měsíc za mnou

Po dalším týdnu

Zápisník

Po pěti letech v base

Svobodné ráno?!