Tak co, chlapi, do hrobu nikdo?

Pavel Šach

Prostě příběhy pro šťavnaté a tolerantní čtenáře

Dětství, taneční zábavy, víno, trocha sexu, děti, život (jaký je), soužití ve vícegenerační rodině, moudrost nastávajícího stáří.

(Nechybí ani superkrátké příběhy, podobající se skoro, když si autor bude trochu fandit, spíše něčemu jako anekdotám.)

Copyright

Autor: Pavel Šach

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2014

ISBN:

978-80-87976-56-2 (ePub)

978-80-87976-57-9 (mobipocket)

978-80-87976-58-6 (pdf)

Smích při manželských povinnostech

Žiji se svou ženou 33 let. A za tu dobu se v manželském sexu už něco stane (vím, že byste mohli také vyprávět). Povím vám, co se stalo mně, a to nejednou.

Nachystáte se léty naučenými postupy. Vysprchování řádně provedeno, tělový deodorant použit, ústní sprej připraven, manželka lehce postříkaná nějakou vůní, zkrátka všechno vypadá, že zdařilému manželskému sexu v cestě nic nestojí.

Rozjede se milostná předehra. Je za ty roky už trochu stejná (možná si někdo řekne, že změna by neuškodila), nicméně jsme v konkrétním místě, v konkrétní situaci. Nic nenasvědčuje tomu, že by se léty prověřený scénář mohl zhatit. Děti už jsou velké a z hnízda vylétlé, případné malé děti už tvrdě spí. Ideální chvíle přichází.

Najednou jako čert pokušitel proběhne vaším mozkem nějaká úsměvná příhoda. No co, je to letmé, stačí se pořádně soustředit na vzrušenou manželku a všechno bude zase v pořádku. Mezitím samozřejmě pokračujete v započaté akci a manželka se zdá být už už připravena k očekávanému spojení. Jenomže směšná příhoda z vašeho mozku nejde a nejde vyhnat.

Začíná se pomalu schylovat k nejhoršímu. Začnete se, zatím jenom v duchu a sám pro sebe, smát. Po chvíli sice nedáte zvukově najevo nic, ale začne se vám klepat smíchem celé tělo. Po chvíli obav, co řekne manželka, která se konečně po několikerém pokusu uvolila k plnění manželských povinností, si už nemůžete pomoct.

Zkrátka vyprsknete nahlas smíchy a tím vyprsknutím to nekončí. Začnete se chechtat bezmála jako racek chechtavý, za chvíli doslova hýkáte smíchem. V takové chvíli obrovsky záleží na reakci manželky.

Ta buď bude cítit uraženou ješitnost (je to sice ten horší případ, ale i takové se stávají), nebo jako moje zlatá choť překoná chvilkový záchvat uražené ješitnosti a zeptá se, čemuže se to její mužský protějšek směje. Muž to už nevydrží a mezi zalykáním se smíchem to manželce stručně vypoví. Jste-li v manželství naladěni na jen trochu stejnou notu, začne se smát taky, a za chvíli se vaše ložnice promění v sál při vystoupení dobrého komika. Zkrátka budete se chechtat oba. Je jasné, že ten večer je s manželským sexem amen, ale dobře se zasmát přece taky stojí za to, ne?

Lidské štěstí

Lidské štěstí má mnoho podob. Jednou z nejčistších je štěstí rodičovské. Můžeme spatřit tatínka s maminkou, kteří se naklánějí nad kočárkem se svým miminkem a láskyplně na ně hledí.

Štěstím může překypovat student, který právě zdárně složil těžkou zkoušku, ač v to původně ani nedoufal, nebo udělal nanejvýš potřebný zápočet.

Šťastní jsou i rodiče, které po delší době přijely navštívit jejich děti, zvláště když přivezly s sebou také vnoučata.

Štěstím překypují milenci, kteří se právě setkali po delší době vzájemného odloučení.

Štěstím září sportovec, který právě vyhrál těžký závod nebo se v něm alespoň nad očekávání dobře umístil.

Štěstí je patrné na tvářích dávných spolužáků, kteří se po letech setkali na srazu abiturientů.

Štěstí vyzařuje z dávných přátel, kteří se někde na ulici potkají.

Štěstí může pociťovat i člověk, který jede poprvé v právě koupeném novém autě, byť by bylo třeba z autobazaru.

Štěstím může překypovat i tvář labužnického jedlíka, kterému právě přinesli na stůl jeho oblíbenou pochoutku.

Odraz štěstí můžeme vypozorovat i na tváři koncertního umělce nebo třeba operního pěvce, který právě odvedl profesionálně bezchybný výkon.

Šťastný je člověk, kterému lékař oznámí, že se u něj obávaná diagnóza nepotvrdila.

Šťastný je i řemeslník, který právě odvedl dobrou práci a ukazuje její výsledek spokojenému zákazníkovi.

Spokojený může být i pouliční muzikant, kterého náhodný kolemjdoucí zvlášť štědře obdaroval.

Šťastní mohou být manželé, kteří se po několika letech dřiny stěhují do nově postaveného domu.

Nefalšované štěstí se rozlije po tváři otce, kterému oznámí narození zdravého potomka.

Štěstí zaplavuje fanouška, jehož oblíbený fotbalový klub vstřelí důležitou branku, která mu pomůže postoupit do dalšího kola soutěže.

Štěstí pociťuje i dlouholetý hráč sportky nebo nějaké jiné podobné hry, když se mu podaří vyhrát byť i drobný peníz.

Ve výčtu šťastných okamžiků v životě člověka bychom mohli pokračovat prakticky do nekonečna. Já se chci s vámi podělit o obrázek štěstí, který jsem viděl na vlastní oči.

V nedalekém městečku je na náměstí vybudován malý parčík. Lavičky v tomto parčíku bývají často útočištěm bezdomovců a jiných podobných individuí. Takovíto lidé budí odpor kolemjdoucích a častokrát se stane, zejména osamělé ženě, že má obavu, aby ji ti bezdomovci nezačali třeba obtěžovat.

Já jsem jednou na lavičce v tomto parku viděl obrázek dokonalého štěstí a harmonie. Seděli tam dva bezdomovci, v ruce právě otevřenou velkou láhev okeny a musel bych dlouho pátrat v paměti, kdy jsem naposledy viděl dva tak mírumilovně šťastné lidi. Tak tedy: „Na zdraví!“

Noc na chalupě u kolegy

Jeden bývalý kolega vlastní moc pěknou chaloupku. Uvnitř má všechno stylově a vkusně zařízeno, a co teprve venku. Je totiž milovníkem skalek a pokud to já, nekulturní barbar, mohu posoudit, jsou ty skalky velice povedené.

A právě na této chalupě se pořádalo „setkání přátel.“ Milan, tak se kolega jmenuje, měl už tehdy děti velké, jak se říká „z hnízda vylétlé“ a léta jezdil na chaloupku s manželkou sám.

Nebylo pro něj vůbec lehké připravit ucházející nocleh pro nás, sedm pozvaných přátel. Nicméně vše zařídil na jedničku a v časném odpoledni mohlo setkání začít.

Podle předem celým kolektivem schváleného záměru se k jídlu podávaly obložené chlebíčky a jednohubky, což obé připravily šikovné ruce přítomných kolegyň. K pití si mužská část osazenstva prosadila pivo a pro ženy, protože se podával i tvrdý alkohol, byla k dispozici dostatečná zásoba různých minerálek.

Nejen díky konzumovanému alkoholu se nálada začínala dostávat do obrátek. Všichni se přijeli pobavit, a tak se nenašel nikdo, kdo by dobrou náladu společnosti nějakým způsobem narušoval.

Večer se začínal přehupovat do noci a pomalu bylo na čase myslet na spánek. V místnosti určené jako moje ložnice měli nocovat tři lidé. Prostor byl uzpůsoben tak, že podle bočních stěn místnosti byly dvě postele, na jedné z nichž jsem měl spát já.

Uprostřed místnosti, mezi postelemi, bylo matracemi vystlané místo pro kolegu, z nás nejmenšího vzrůstu.

Nerad to říkám, ale se mnou toho večera nebylo lehké pořízení. Když nastal čas, kdy se ostatním začínaly klížit oči, mně se oči ještě zdaleka neklížily a nechtělo se mně na připravené lůžko ani náhodou.

Přátelé mě nakonec přiměli k tomu, abych se na pro mě určené lůžko odebral, měl jsem ji už pořádnou (bylo jasně vidět, že jsem celý večer s pitím nezahálel). Když jsem se, jak zpívají Beatles, „s pomocí přátel“ konečně do své ložnice odebral, nelehl jsem si na své předem vybrané místo, ale převalil jsem se na matracemi vystlaný prostor mezi postelemi, kde už pokojně usínal určený kolega.

Protože jsem místo pomalého uléhání zvolil spíše něco jako pád do postele, sama Prozřetelnost vnuknula tam ležícímu společníkovi, aby se uhnul poněkud stranou a nechal mé dvoumetrové tělo spadnout na jeho lůžko.

V rohu místnosti měl pan domácí vystavěnou krásnou pyramidu z různých, leckdy pracně sehnaných, plechovek od piva. Ve tmě se leskly a připomínaly mi světlo v proskleném otvoru dveří. Když jsem se chtěl v noci odebrat na záchod, část Milanovy sbírky a jsem pošlapal, než jsem si uvědomil, že tam, kam směřuji, asi dveře nebudou.

Druhý den, podle panujících zvyklostí pokračovali, kromě řidičů, ostatní v konzumaci alkoholu od časného rána. Já jsem se pod dojmem včerejší ostudy držel zpátky, přesto jsem něco vypil.

Když přišel v sobotu odpoledne čas k odjezdu, byla má hladina alkoholu v žilách od nuly značně daleko. Při nastupování do aut na mě vyšlo auto třídveřové, prý abych se tam vzadu sám lépe složil.

Odvážil jsem se tehdy malého žertu, a tak, když mě do třídveřového auta dozadu dost pracně uložili, prohlásil jsem, že se mně chce čůrat. Bylo to míněno samozřejmě žertem, ale nesetkalo se to s příliš velkým porozuměním. Po mém vysvětlení, že šlo o pouhý žert, se situace uklidnila.

Po příjezdu domů jsem bůhví proč pojal úmysl znovu naladit kytaru, na kterou jsem předchozí večer hrál. Nechal jsem si k tomu od dětí otevřít lahvové pivo, ale než jsem stačil pořádně hrábnout do strun, usnul jsem spánkem spravedlivých.

Jaká byla radost ženy z mého návratu, jistě netřeba popisovat.

Mozková bariéra

Rodinná hospůdka – to byl pojem, který mě lákal odjakživa. A v červnu 1991 se mé přání splnilo a dva podnikaví starší manželé takovou hospůdku otevřeli. Vyčlenili pro ni dvě místnosti svého domu, takže uvnitř si člověk připadal opravdu málem jako doma.

Dali jsme se dohromady čtyři. Chlapi různých zájmů i různého vzdělání, což naše debaty obohacovalo, a scházeli jsme se tam každý pátek na osmou večerní. Témata rozhovorů bývala velmi pestrá a nevyhýbali jsme se ani politice (tehdy se nám ještě zdálo, že to má nějaký smysl).

Právě kvůli občasným politickým debatám se začalo našemu stolu říkat s nadsázkou „senát.“

Žije u nás na vsi chalupář, sice Pražák, ale jinak velmi dobrý člověk s pravicovým smýšlením. V jeho chalupě jsme párkrát s kamarády nalezli útočiště v nočních hodinách, když se nám ještě nechtělo končit začaté rozhovory navzdory tomu, že hospoda už zavírala.

A tento dobrý člověk přivedl jednou do hospody svého kamaráda, který byl možná v jádru také dobrý člověk, ale s bigotním levicovým smýšlením. Lidem, kteří se slepě hlásí k levici, aniž v debatě dokáží svůj názor obhájit, říkáme s kamarádem, že mají „mozkovou bariéru“, což znamená asi tolik, že zůstávají levičáky, i když byli v diskusi totálně převálcováni a scházejí jim rozumné argumenty.

Snažili jsme se i tomuto člověku vysvětlovat svoje pravicové postoje a racionálně argumentovat, ale naše argumenty se od něj odrážely jako pověstný hrách od stěny.

Nevěda už si s ním rady, sdělili jsme mu naši diagnózu, že prostě trpí „mozkovou bariérou.“

Znamená to zhruba tolik, že pokud se debata stočí na hospodářské otázky a s nimi bezprostředně související politické i mezilidské vztahy, nastane u něho zatmění mysli. Prostě v určité části debaty začíná ztrácet argumentační schopnost a schovává se jen za svoje ideály, kterým, byť bez rozumných argumentů, bezmezně věří.

Chvíli o našich slovech přemýšlel a pak se obrátil na svého kamaráda Pražáka se slovy: „Vždyť oni mně vlastně říkají, že jsem debil.“

Pak se snažil ještě v řeči s námi své postoje obhájit. Rozsekl to nakonec jeho kamarád Pražák, když mu řekl památnou větu: „Máš držet v hospodě hubu, když víš, že jseš blbej.“

Ve vinárně

Blížily se mé osmnácté narozeniny. Takový okamžik se zažije jednou v životě, a tak se na něj člověk musí řádně připravit. Proto jsme s věrným kamarádem Petrem přemýšleli o jedné z jejich co nejdůstojnějších oslav (těch oslav proběhlo samozřejmě víc a s různými lidmi). Možností jsme postupně probrali několik, od tanečních zábav po soukromé večírky, nakonec volba padla, kromě soukromých večírků, i na vinárnu v okresním městě.

Táta si neodpustil kázání v tom smyslu, jak se mají skoro ještě neplnoletí ve vinárně chovat. Aby předešel případnému nepřístojnému chování z mé strany, přidal příkaz, abych přijel domů nejpozději posledním vlakem, to znamenalo vlakem, který má odjezd o půl jedenácté.

Nerad, ale přece jsem se rozhodl daný příkaz akceptovat, co mi ostatně jiného zbývalo.

Jak se večer začal prodlužovat, začínalo se nám ve vinárně čím dál tím víc líbit. Na určený vlak bychom museli vyrazit zhruba ve čtvrt na jedenáct. Nakonec jsem se s již celkem lehkým srdcem (nadlehčeným vypitým vínem) a za Petrova přitakání, rozhodl tátův příkaz ignorovat. Na to, co bude následovat, jsem v tu chvíli nemyslel.

Rozhodli jsme se, že ve vinárně zůstaneme do „záverečnej.“

Čas rychle ubíhal a přiblížila se zavírací hodina. Čekala nás cesta asi sedm kilometrů pěšky domů. Na mě pomalu začínaly doléhat chmury z toho, co bude doma. Což o to, mamince bych to, sice s potížemi, ale přece jen už nějak vysvětlil. Nebyla by sice nijak nadšena, ale další následky by nehrozily. Naproti tomu přísný táta by se se mnou v prvním návalu vzteku po mém příchodu moc nemazal.

Pojali jsme tedy s přítelem Petrem plán. Šlo o to nepadnout tátovi do ruky v jeho prvním vzteku, přes den, kdy bude v práci, mu hlava přece trochu vychladne. Snad si vzpomene na svoje mládí, ve kterém také nepatřil přímo mezi vzorné.

Táta jezdil do práce autobusem, který od nás odjížděl ve 4:50 hodin. Protože už bylo dávno denní světlo, ukryli jsme se za čekárnu naproti místu, kde by měl táta do svého autobusu nastupovat a ani nos jsme nevystrčili. To mělo, jak jsme záhy poznali, tu nevýhodu, že jsme neměli úplnou jistotu, že táta do autobusu opravdu nastoupil. Ale co, do práce přece musí. Konečně autobus odjel a já se už v duchu připravoval, jak budu svůj návrat vysvětlovat mamince.

S takovými pocity jsem u dveří našeho domu zazvonil. Stalo se však něco, s čím jsem nepočítal. Otevřít mi přišel táta, který si vzal toho dne v práci dovolenou. To jsem schytal svoje, samozřejmě ne fyzicky, tou dobou mě táta už nebil, ale slovní doprovod byl i tak výživný a další sankce v podobě různých zákazů následovaly.

Měl jsem asi s tím návratem přece jenom poslechnout.

Cesty škodovkou do nemocnice

V září 1996 jsme se s manželkou dozvěděli, že očekáváme třetího potomka, zanedlouho potom, že to budou dvojčata. V listopadu nám gynekologové oznámili, na základě vyšetření plodové vody, že to budou kluci a narodit by se měli začátkem května.

Popravdě řečeno nás tahle novina trochu zaskočila. Třetí dítě jsme vždycky chtěli, měla to být jedna hodná holčička, která se postará o rodiče na stará kolena (měli jsme už dva starší kluky.

Několik let jsme se snažili, ale nějak se nedařilo, tak jsme si řekli že se na konci roku 1996 prohlásíme za staré (mě bude 39 a manželce 36) a o dítě už usilovat přestaneme. Proto ono překvapení.

Protože bylo těhotenství rizikové, byla manželka od února 1997 v nemocnici.

Výhledově jsme přemýšleli, jak to budeme s dvojčaty dělat při potřebě jejich přepravy, která jistě nastane. Auto jsme ještě tehdy neměli, manželka neměla řidičské oprávnění a já jsem měl řidičák od střední školy, tedy od roku 1975 a od té doby jsem neřídil.

Byl jsem si dobře vědom svých řidičských schopností nebo spíš neschopností, proto jsem po autě ani netoužil a do práce se tou dobou ještě autobusem dalo jezdit. Teď, s dvojčaty, nastala ovšem diametrálně jiná situace.

Tehdy se mi stala zase jedna z náhod, které mě (společně s manželkou) občas potkávají. Byly volby a já se stal členem volební komise. A jak se tak voliči trousili k volbám, byl čas o lecčem s ostatními členy komise popovídat.

Dozvěděl jsem se, že můj kamarád, si hodlá koupit novou škodu felicii a rád by prodal svou škodovku dosavadní, rok výroby 1967. Starou škodovku měl vyšperkovanou, nerezový výfuk, nerezová rychlostní páka a podobně a hlavně ji hodlal prodat poměrně lacino.

Slovo dalo slovo a během pár dní jsem od Karla (tak se kamarád jmenuje) auto koupil. A právě asi týden nato manželku po gynekologické prohlídce hospitalizovali.

Já, jak už jsem napsal, přestože mám řidičský průkaz ještě ze střední školy, jsem od té doby nejezdil, a jak už to mám v povaze, tak popravdě řečeno jsem se řízení bál.

I když to žena dodnes nerada slyší, docela jsem uvítal, když byly první dva týdny její hospitalizace kvůli chřipkové epidemii návštěvy zakázány.

Pak mi jednou s nemalou radostí do telefonu takhle v pátek odpoledne oznámila, že už jsou návštěvy v nemocnici povoleny. Mě polilo horko, protože jsem si uvědomil, že musíme na návštěvu, a to naším nově nabytým autem.

Tato zpráva ve mně vyvolala doslova paniku. Budu muset řídit auto!!! Manželce jisté rozladění v mém hlase v telefonu neuniklo a později se přiznala, že ji velmi zamrzelo. Nemohla znát důvod mých obav, protože sama tehdy řidičské oprávnění nevlastnila, a tak mým řidičským schopnostem zcela důvěřovala.

Stres z očekávané jízdy na mě padl už v sobotu odpoledne. V neděli už mé pocity neměly daleko k panice. Návštěvy tehdy byly ode dvou do čtyř hodin odpoledne. Vyjeli jsme z domu krátce po jedné, to abych měl šanci relativně dobře zaparkovat. Jel jsem na vrcholu svých možností, tedy asi padesátkou, což řidiče jedoucí za mnou iritovalo a dávali mi to nepokrytě najevo.

Protože jsem k nemocnici přijel brzy, mohl jsem zaparkovat tak, abych z parkoviště vyrazil předkem auta rovnou do silnice. Rozumí se samo sebou, že jsem při návštěvě manželky nebyl dostatečně uvolněný ze strachu před zpáteční cestou a většinu návštěvy jsem nervózně přecházel od jednoho konce pokoje ke druhému.

Jestliže jsem do nemocnice přijížděl s předstihem, odjížděl jsem naopak jako jeden z posledních, aby v okamžiku mého odjezdu bylo na parkovišti dost místa.

Má rychlost při jízdě se sice stále pohybovala někde mezi padesáti a šedesáti kilometry, ale jistou zručnost jsem časem už přece jen získal.

Chlapci se narodili 23. března 1997.

Protože měli nízkou porodní váhu, bylo rozhodnuto o jejich převozu do nemocnice v Havlíčkově Brodě, kde jsou na tyto případy specializováni.

Tím pro mě nastaly znovu těžké chvíle. Do okresního města jsem dojel bez problému a navíc nemocnice stála na jeho kraji. Ale jak to bude s Havlíčkovým Brodem? Nevěda si jiné rady, poprosil jsem známého, o kterém jsem věděl, že cestu do Brodu bezpečně ovládá a je navíc řidičem z povolání, zda by se mnou mou první cestu neabsolvoval. Dá se říct, že jsem se s touto oporou v zádech cítil jistější.

Přesto když se později při příjezdu silueta Havlíčkova Brodu objevila na obzoru, sedala na mě lehká panika. Cesty pro mě do doposud coby motoristovi neznámého města nebyly věru šálkem mého čaje. Časem jsem si cestu do Brodu tak najel, že jsem se na ni každý pátek (kdy jsme se staršími kluky za manželkou jezdili – abych mohl v sobotu večer bezstarostně požívat alkoholické nápoje) s malým přeháněním skoro těšil.

Takové byly tedy moje „druhé“ (když nepočítám autoškolu) řidičské začátky.

Jak jsem se synem běhal

V létě 1989 jsem se rozhodl, že je načase a svrchovaně potřebné, něco udělat s mou fyzickou kondicí. Připadal jsem si obtloustlý, zkrátka přišla na mě sportovní. (Co bych dnes za tu kondici, ve které jsem tehdy se cvičením a běháním začínal, dal).

Začal jsem tedy denně cvičit a běhat. Což o to, cvičení se dalo realizovat doma a ještě za zvuků příjemné hudby, kterou jsem si k němu pouštěl. Cvičil jsem různé protahovací cviky, kliky a běhání na místě.

Pro běhání venku, protože jsem nechtěl inhalovat olovo z výfuků jedoucích aut, jsem si zvolil polní cestu, která vede od našeho domu na kraji vesnice k asi čtyři kilometry vzdálené vesnici. Běhal jsem intenzivně asi do půli vzdálenosti této cesty a tam, kde se napojovala na skoro nepoužívanou okresní silnici jsem se otáčel.

Protože mám rád společnost a nejsem u žádné činnosti rád sám, snažil jsem se do jakýchkoli svých aktivit (pracovních, sportovních…) zapojit i naše tehdy malé kluky.

Odnesl to nejstarší syn, kterého jsem ke jsem do běhání zainteresoval s tím, že on pojede vedle mě na kole a já poběžím svou trasu.

Na polní cestě před mojí obrátkou stával, a dosud stojí, velký rozvětvený keř. Je tak rozvětvený, že jakýkoliv větší předmět, včetně například osobního auta, není při pohledu od naší obce vidět.

A v době, kdy jsem tam běhával a syn jezdil se mnou na kole, za tím keřem stávalo osobní auto, ve kterém, jak jsem záhy pochopil, si dávala dostaveníčko dvojice milenců (odhaduji asi z naší vesnice, protože od druhé vsi bylo auto dobře viditelné).

Dodnes nevím, co to v autě bylo za dvojici a ani mě to nezajímá.

Dovedl jsem si představit, jak je při milostných kratochvílích se synem rušíme, na druhou stranu jsem si říkal: „Cesta je pro každého, tak co.“ Pokud chtějí mít absolutní klid, mohou si najít ke svým sexuálním radovánkám nějaké jiné místo.

Dvojici milenců jsem přece jen poskytl jakousi úlitbu. Dělal jsem to i proto, abych nevystavil svého syna pohledům, které mu v devíti letech ještě mohly zůstat neznámé. K jeho nemalému údivu jsem ho vždycky, když jsme já dobíhal a on na kole dojížděl k inkriminovanému vozidlu, nechal několikrát silně zazvonit na zvonek u kola.

Jak si dvojice v autě počínala v době našeho zazvonění, není těžké odhadnout. Faktem je, že když jsme kolem auta probíhali respektive projížděli při cestě tam, vypadalo, jako by uvnitř nikdo nebyl.

Když jsme se vraceli kolem dotyčného auta, dívala se na nás ze sedadel řidiče a spolujezdce vždy dvojice naštvaných obličejů, tentokrát už sedících lidí.

Tak bezcitně jsme tedy při svých sportovních aktivitách rušili jeden zamilovaný páreček.

Vánoce s televizní hrou

Tato příhoda se stala začátkem devadesátých let minulého století, kdy u nás technické vymoženosti, jako třeba různé elektronické hry, nebyly ještě tak snadno ke koupi.

Šel jsem jednou v polední pauze po městě a vtom jsem před jednou výlohou zůstal stát jako přibitý – uviděl jsem nápis „televizní hra“. Představa televizní hry mě řádně zaujala, protože sám jsem nebyl v tomto směru ještě dostatečně „vyblbnutý.“

Hra stála patnáct set korun, které já jsem tehdy naprostou náhodou u sebe měl. Po delším váhání jsem vešel do prodejny a zavedl zatím nezávaznou konverzaci s prodavačem. Po krátkém rozhovoru mi bylo jasné: Tu hru zkrátka musím mít.

Otázkou bylo, jak tuto svou vášeň, zvláště vzhledem k ceně zboží, obhájím před manželkou. Přestože byl teprve horký srpen, rozhodl jsem se, že budu touto „televizní hrou“ argumentovat jako s vánočním dárkem pro kluky.

Hru jsem bez dalšího váhání koupil a netěšil jsem se příliš na přivítání doma. Manželka přijala mé extempore překvapivě klidně a vstřícně. Přece jenom vánoční dárek je vánoční dárek. Pokud měla nějaké námitky, zachovala se velkoryse a nechala si je pro sebe.

Já jsem se zatím těšil, až uvedu televizní hru doma do chodu. Kluci totiž měli odjet na pár dní na prázdniny k babičce. Ideální příležitost pro mě si sám do sytosti zahrát.