Nezkrotná

Caroline Kornelová

Věnování

Tuto knihu věnuji s upřímnou láskou, vděčností

a radostí těm, kteří při mně vždy stojí,

podporují mě a záleží jim na mě. Vím, že to

se mnou čas od času není snadné, ale vězte,

že vás z celého srdce miluji!

ÚVOD

Jako mladá žena, která má okolo sebe spoustu vrstevníků, jež se potýkají s nejrůznějšími problémy, z nichž nejvíce převládají ty vztahové, mám možnost vyslechnout si na toto téma spoustu příběhů a historek. Prakticky neustále s někým řeším jeho situaci ve vztahu. Někdy své přátelé jen vyslechnu, jindy se snažíme společně najít řešení. Netvrdím, že se snažím radit, protože radit někomu v tom, jak má řešit tu, či onu situaci, je jako říkat někomu, co má vše udělat, než zemře.

Říká se, že každý z nás je dobrý rádce. Ano, jsme dobří rádci, ale uměli bychom také najít řešení, když bychom byli v dané situaci?

Všechny situace jsou k zamyšlení a na každou situaci je nutné se podívat z více úhlů pohledu. Někdy však, ani když se my sami ocitneme v podobné, ne-li stejné pozici jako naše kamarádka, netušíme, co máme udělat. Rozhodovat se rozumem, či srdcem? Utápět se v tom, nebo jít dál? Trpět a snášet žal z lásky, či se s tím rychle vyrovnat? Každý jsme individuální, každý sneseme něco jiného. Někdo je beznadějný snílek (já) a doufá, že se opravdu vše může změnit v to lepší, i když všichni ostatní tvrdí, že tento boj je prohraný, jiný si zapakuje své věci a učiní rychlé zásadní rozhodnutí, neboť si myslí, že čekáním na změnu jen ztrácí čas.

Tak, či tak, nikdo nedovede říci, co je správné. To musíme vědět sami!

Já nám všem přeji, abychom, žijeme-li ve vztahu, nebo již svazku manželském věděli, že po svém boku máme spřízněnou duši a nikdo jiný pro nás lepší, než ten, kdo stojí po našem boku a doprovází nás na cestě životem, není, a pokud jsme sami, tak abychom si k sobě našli tu pravou sřízněnou duši, jež s námi bude snášet nejen to dobré, ale i to horší.

Nechť je Váš partner/Vaše partnerka pro Vás světlem, které Vám vždy usnadní cestu temnotou.

S láskou

Vaše Caroline

Kapitola první

Stál před zrcadlem. Neustále si uhlazoval své stříbřitě šedé sako. Byl značně nervózní. Věděl, že dostat tuto pozici by pro něj znamenalo opravdu mnoho. Jeho plat by dosáhl výšin, o kterých se mu kdysi jen zdálo, mohl by si koupit konečně lepší auto a přestěhovat se z té díry, kde nyní bydlí. Tedy ne, že by jeho byt nevypadal dobře, ale byl tuze malý a nepronikalo do něj příliš denního světla.

Dělalo se mu zle od žaludku. Jeho vědomí mu neustále připomínalo, že musí mluvit poklidně, srozumitelně, jasně a nesmí na sobě dát znát nervozitu, ačkoliv o tu práci velice stojí.

„No tak chlape, vzchop se,“ promlouval nahlas sám k sobě, pošlapoval nejistě před zrcadlem a s nejistotou sobě vlastní si prohlížel svůj sestřih. Svých kvalit, hodnot a zkušeností si byl vědom, z jistoty ho však vyvádělo prostředí, do kterého měl vstoupit. Spadra holding byla jedna z těch obřích firem, která ovládá prakticky vše. Drtí malé firmy, svým zaměstnancům poskytuje jen ty nejlepší podmínky, platí jim královsky a za to požaduje samozřejmě bezchybně odvedenou práci. Zkrátka, člověk se právě v Spadře cítí opravdu jako člověk. Chodí každý den upravený v dobře padnoucím obleku, navoněný nejlepším parfémem, s business taškou od těch nejznámnějších značek. U takové společnosti si člověk nemůže dovolit vypadat zanedbaně.

Proto si Filip ještě jednou přísným pohledem zkontroloval svůj účes, prohrábl si hnědé vlasy, zkontrolovat své zuby. Jeho blankytně modré oči spočinuly na kravatě. S jejím uvázáním si dal extra práci. Alespoň s ní byl spokojen.

Když zavřel dveře od svého bytu, myslel na to, zda má skutečně vše, co potřebuje. Považoval by za neskutečnou prohru, kdyby něco důležitého zapomněl doma jen proto, že je nervózní a v důsledku toho i roztržitý. Vskutku chce zapůsobit, a proto je nutné, aby vše bylo v nejlepším pořádku. „Hlavně se nesmíš nechat ničím rozhodit, nesmíš! Ani nikým. Není nikdo, kdo by tě rozhodil,“ opakoval si a snažil se tak ujistit sám sebe, že vše bude v naprostém pořádku a že vše zvládne na výbornou.

Přijel před obří skleněnou budovu. Bedlivě si ji prohlédl od vchodu až do mrákotných výšin. „Pane jo, ta musí mít alespoň 17 pater,“ prohodil si v duchu a vydechl všechen vzduch, co měl v plicích, jakoby se tím ze sebe snažil setřást veškerou nejistotu. Třebaže mrakodrap viděl na fotkách na internetu, ve skutečnosti ho jeho majestátnost překvapila. Dokonale vyleštěná okna prudce odrážela sluneční svit do protějších budov. Stál neohroženě uprostřed města a svojí velikostí všem ostatním budovám okolo ukazoval, kdo je tu pánem.

Vykročil vstříc. V hale bylo mnoho lidí. Všichni vypadali jako ze škatulky. Byli dokonale upravení, dokonale upravení na dnešní nedokonalý svět, který byl tam venku, za prosklenými dveřmi. Filip zamířil přímo na recepci, aby se ohlásil.

„Ehm, dobrý den, mám domluvenou schůzku, totiž pohovor s paní Ponnerovou, na 11. hodinu, pan Filip Hausner.“

Mladá a vcelku hezká recepční se mile pousmála. „Slečna, ne paní.“

„Prosím?“

„Řekl jste paní, ale majitelka a ředitelka Spadra holding je slečna, slečna Ponnerová. Tak se támhle zatím posaďte, já Vás ohlásím.“ Poukázala mu s úsměvem na tři černá sofá.

Filip si nebyl zcela jistý, proč mu recepční sdělila, že majitelka Spadra holding je ještě stále svobodná. Jako by na tom záleželo. On sem jde žádat o práci, nikoliv o ruku. Poté mu ale proběhla hlavou myšlenka, že nejspíše ho upozornila ze slušnosti, aby si neudělal ostudu. S touto myšlenkou se spokojil a brzy na to malé přátelské upozornění zapomněl.

„Tak pane Hausnere, můžete jít dál, slečna Ponnerová Vás očekává. Je to poslední patro, hned první dveře proti výtahu,“ upozornila ho recepční a pozorně ho sledovala.

Filip poděkoval a vydal se vstříc nejvyššímu patru budovy. Výtah dorazil s hlasitým cinknutím do patra a Filip se vydal hned vpřed k velkým hnědým dveřím. Před dveřmi kanceláře ještě několikrát přešlápl na místě, než se odhodlal zaťukat.

„Pojďte!“ ozvalo se zpoza dveří přísné a chladné vyzvání.

Před Filipem se rozprostírala ohromná, velice světlá a moderní místnost vypínající se do všech světových stran. Očima zamířil ke stolu, kde stála opřená štíhlá bruneta se založenýma rukama na prsou a hlavou pootočenou směrem k Filipovi. Černá sukně, tělové silonky, černé semišové lodičky a zelená saténová košile jí dokonale padly.

Filip polkl na prázdno. Nikoho takového nečekal. Cítil, jak mu růž stoupá do obou tváří a každý sval v jeho těle tuhne podivnou rychlostí.

„Ty vole, musíš něco udělat.“ Mozek mu dal impuls, aby nestál u vchodových dveří jako solný sloup a aby začal jednat. „Nesmíš se nechat vyvést z míry, nesmíš se nechat ničím a nikým rozhodit!“ opakoval si a chvatně vykročil vstříc mladé ženě.

„Dobrý den, paní Ponnerová, jsem Filip Hausner a přišel jsem se k Vám ucházet o pozici web administrátora.“

Podal jí ruku a podíval se jí do očí. Nemohl nepostřehnout, jak chladná byla. Její zlatavě hnědé oči se do něj nekompromisně, téměř až jedovatě zapíchly. Přimhouřila je a bedlivě ho sledovala. Její ruka byla hladká a jemná. Stisk měla ale velice pevný.

„Slečna! Jsem slečna Ponnerová. Ano, vím, kdo jste a vy bezpochyby víte, kdo jsem já. Dáte si něco?“ prohodila směrem k Filipovi a zatím obešla svůj stůl. „Nenechám se tebou rozhodit, ty malá mrcho,“ domlouval sám sobě v duchu Filip, který si nemohl nepovšimnout, jak arogantně mladá žena působila, ale zároveň také sám sebe proklínal v momentě, kdy ho upozornila na špatné oslovení za to, že jí nazval paní. Jako kdyby ho ta mladá recepční na toto neupozornila.

„Ano, z dostupných informací na internetu. Poprosím Vás o vodu,“ odpověděl rádoby v klidu, ale sám sobě se nezdál být přesvědčivý. Pokud však postřehla jakoukoliv nervozitu z Filipovy strany, nedala to na sobě nijak znát, ani se o ní nezmínila. Měla stále stejný, ledový pohled.

Postavila před něj sklenici s vodou a usedla za stůl. Změřila si ho bez jediného slova.

„Dobře, tedy z veřejně dostupných informací, což znamená co?“

„Z internetu. Vím, co jste vystudovala za školy, jaká je Vaše praxe a...“

„Ó můj Bože,“ neomaleně ho přerušila a začala se smát, očividně velice pobavena tím, co jí Filip říkal.

„Promiňte, řekl jsem něco špatně?“ Nejistota se do Filipa vkrádala čím dál tím více, až ho začala zcela pohlcovat. Také ale kdesi v sobě pociťoval vzrůstající vztek z toho, jak si s ním dovolila hovořit.

„Z internetu. Samozřejmě, že vím, že veškeré informace jsou dostupné na internetu. To, že víte, co jsem vystudovala za školy a že znáte mojí praxi, neznamená, že víte, kdo jsem já. Navíc na interneru si může každý zjistit cokoliv.“

Pozorovala ho tím stále zcela nepřístupným pohledem. Filipovi docházela slova. „Tak co chceš sakra slyšet? Svoje jméno, datum narození, nebo co?“ Uvnitř sebe začínal vskutku zuřit, ale v jeho obličeji se stále zračila nejistota.

„Dobře, takže jmenujete se Angelika. Dle mého odhadu je Vám takových 26 roků,...“

Opět mu do řeči vstoupila: „Ano, opět informace, které se dočtete na internetu. Začínáte mě lehce nudit.“ Potřásla hlavou, jako kdyby ze sebe chtěla veškeré to otravné něco, co právě v místnosti probíhalo, shodit. Její hnědé rovné vlasy se rozevlály kolem hlavy jako tisíce chaluh pod mořskou hladinou tančících s vlnami.

Filip byl zcela ochromen. Nevěděl, co chtěla, nebo co toužila slyšet. Rozhlédl se po místnosti. Hledal nějakou záchranu, jakoukoliv pomoc, či nápovědu, která by mu pomohla z této prakticky bezvýchodné situace uniknout. Potom ho cosi zaujalo. Svým pohledem se zastavil u zvláštní dřevěné sochy. Byla to žena zahalena jen do roucha jako dříve, v dávných dobách, nosívala antická božstva. Jednou rukou si držela roucho a druhou ruku měla zvednutou nad hlavu. Opírala si o ni obličej, jako by se skrývala před světěm.

„Ta socha,...“ I Angelika otočila hlavu směrem, kterým hleděl Filip.

„Jste to Vy,“ hlesnul. Bez jediného pohnutí hlavou otočila k Filipovi jen oči a pousmála se. Poté vstala od stolu a došla k němu. Seděl jako přikovaný. Ani se nepohnul. Opřela se přímo u něj o stůl a dívala se na něj stále s tím samým úsměvem.

„Výborně! Očividně máte nějaký pozorovací talent. A vidíte? Nemusíte mě zde jen nudit těmi hloupými tlachy, které slyším na pohovoru od každého. Stačí být jen všímavý a rázem je vše zajímavější,“ pochválila ho a Filipovi neuniklo, jaký důraz dala na poslední větu. Nerozumněl také ale tomu, jak by mu mohl být jeho pozorovací talent prospěšný v tom, aby získal tuto pozici. „Myslím, že teď se konečně můžeme vydat k té praktické části,“ dodala bez okolků.

Filip si kladl otázku, co svým chováním a přístupem sledovala. Chtěla ho snad jen ponížit, nebo jí šlo o jeho pozorovací schopnosti? Ale k čemu by jí byly? Jsou snad jednou z důlěžitých součástí pozice, na kterou se hlásí? A kdyby ho chtěla ponížit, proč by to dělala? Vždyť jí nic neudělal. Jaký by proto měla důvod? Proto, že je očividně bohatá? Proto, že na společenském žebříčku stojí jinde, podstatně výše, než většina lidí, které Filip znal? Nebo proto, že on je o tři roky mladší, než ona? Nebyl schopen určit, o co jí šlo, v každém případě, byl rád, že splnil alespoň něco z toho, co očekávala, třebaže pro něj to nemělo žádný větší význam.

Vracela se na své místo a Filip si nemohl nevšimnout jejího perfektního zadečku. Sukně jí tak pevně obepínala boky, že se její, soudě dle Filipa, úžasně tvarované pozadí, nedalo přehlédnout. Sám se za to, kam se své možná budoucí nadřízené dívá, styděl, ale musel si přiznat, že tomu se nedalo odolat. Rád by v daný moment viděl muže, který by cudně hleděl jinam.

Neklidně si poposedl a začal z tašky vyndavat své reference.

„Mám tu pro vás reference od mých předešlých zaměstnavatelů.“ Angelika sledovala, jak roztřeseně vyndavá z tašky papíry, jež ji absolutně nezajímaly. Viděla, jak moc nejistý byl a velice se tím v hloubi duše bavila. Třásly se mu ruce, papíry již byly navlhlé z malých kapiček potu, které ulpěly na jeho dlaních. Některé dokumenty mu dokonce vyklouzly z ruky a dopadly na zem. Začal je zpoza své pozice na židli horentně sbírat. Angelika sledovala jeho počínání v naprosté tichosti, ale tak, aby jí vůbec nic neuniklo.

„Já se... já se moc omlouvám,“ dodal celý rozcuchaný, když se konečně odlepil pohledem od podlahy. Nyní urychleně papíry rovnal do pořadí tak, v jakém jí je chtěl předat.

V této chvíli skutečně nervózní byl. Cítil to. Nebyl ve své kůži. Každý jeho nerv byl napjatý, každý sval ztuhlý, dokonce se mu zdálo, jako by mu z toho všeho, co se nyní odehrálo a ještě, zdá se, odehrává, zatuhla i krev v žilách. Připadal si, jako naprostý hlupák a v hloubi své duše sám sebe za nešikovné počínání proklínal. Nechápal, proč ho ta žena, ačkoliv musel uznat, že je velmi atraktivní, tak vyvádí z míry.

„Ukažte,“ pokynula mu slečna Ponnerová směrem k referencím. Nebyl si jistý, zda toto gesto udělala z milosti, aby si Filip nepřipadal ještě hloupěji, nebo proto, že ji skutečně zajímá, co se na těch papírech píše. V gestu, aby dostala hodnocení uchazeče o práci, směrem k Filipovi natáhla svou hebkou ruku.

Ve vší té neopatrnosti se Filipovi při podávání papírů podařilo strčit do skleničky s vodou, která stála před ním na stole. Ta se s hlasitým řinknutím převrátila a voda z ní zaplavila stůl. Jeho pohled spočinul na fleku, který se objevil v jeho rozkroku. Byl si jistý, že jeho obličej nyní připomínal obří rudé rajče. Nejistě se podíval na slečnu Ponnerovou. Ta měla stále neměnný výraz. Nevypadalo to, že by se bavila tím, co se Filipovi stalo a pokud ano, musel uznat, že byla mistryní v přetvářce. V klidu se naklonila kamsi na stranu svého stolu, otevřela šuplík a vytáhla bílé savé kapesníky.

Filip napřáhl přes stůl ruku, aby mu je mohla předat, ale slečna Ponnerová ucukla. Chvilku se na něj dívala s kapesníky v ruce. „Prosím, dáte mi ty kapesníčky?“ Zoufale se na ni díval a opravdu si přál, aby si s ním v tuto chvíli nehrála. Jeho pohled byl více než prosebný. Odpovědi se ale nedočkal.

Poklidně vstala a přešla, držíc kapesníky v ruce, nadruhou stranu stolu k němu. Hleděl na ní. Zaplavila ho snůška nejrůznějších pocitů. Nevěděl, co má očekávat, co se jí honí hlavou a co ji napadne. Stála před ním a hleděla do jeho očí. Pomalu se sehnula, ale pohledem stále setrvávala v těch dvou studánkách. Ruku jemně natáhla k jeho rozkroku. Odvrátil zrak od jejích očí a sledoval pohyb její ruky. Tajil se mu dech. Uvnitř sebe cítil ďábelsky rozrůstající se napětí a vzrušení zároveň. Uvědomoval si, že její oči se stále upřeně dívají do jeho obličeje a sledují každý záškub svalů, nervů, každou jeho mimiku a grimasu. Najednou ucítil v rozkroku lehký pohyb. Umístila mu na látku jeho kalhot kapesníčky a pomalu se narovnala.

„Sají velmi dobře.“ Šibalsky se usmála a poklidně odpochodovala opět za stůl.

„Ježiši kriste... no to si děláš...“ Nechápal vůbec to, co se právě v místnosti děje, o co slečně Ponnerové jde a proč to dělá. Snaží se ho jen rozhodit? Nebo po něm touží? Opravdu ho tu svádí? Byl ještě více rozrušený, než předtím. V hlavě mu vznikl chaos. Sledoval její výraz, ale nespatřil žádnou změnu. Vypadá to, že to, co udělala, neřešila. Jakoby se snad jednalo o něco zcela běžného, o něco, co se děje každý den, naprosto normálně.

Velice plynule, jako by se nic nestalo, přešla k jeho referencím, nebo alespoň k tomu, co z nich po vodní lázni zbylo. Chvilku mlčky brázdila svýma očima řádky. Nebylo poznat, zda si skutečně čte, co je v papírech napsáno, nebo jen tak brouzdá očima, aniž by zachytila jediné slovo z papíru.

„Výborně. Myslím si, že pokud nebudete jednat tak zbrkle, jako dnes, mohlo by se Vám u nás dařit a líbit,“ prohlásila, když zvedla oči od papírů.

„To znamená, že mě berete?“ zeptal se překvapeně Filip po faux pas, které předvedl.

„Ano, už to tak vypadá. Pracovat budete přímo pro mě. Vaše kancelář je támhle.“ Ukázala do prosklených dveří přímo naproti jejímu stolu. Filip zcela oněmněl. Zdá se, že právě dostal práci, o které snil. Bude mít svoji kancelář v té nejprestižnější společnosti vůbec, v budově sahající do mraků. V jeho srdci a duši se rozprostíral zcela blažený pocit, který se zračil i v jeho obličeji.

„O platu snad jste informován a o všem ostatním doufám také, z inzerátu. Pokud ne, máte jedinečnou příležitost se zeptat.“ Založila si ruce na stole, jako kdyby se chtěla modlit a hleděla na něj opět kamenným pohledem.

„Asi vím vše,“ dodal stále celý zkoprnělý a překvapený zároveň.

„Báječně. Zítra Vás zde očekávám v osm hodin ráno. Budu se těšit.“ Povstala poměrně rychle, avšak zcela ladně od stolu a podala Filipovi ruku. Její stisk byl opět tak pevný, jako před tím. Ačkoliv její obličej vypadal stále tak nekompromisně, zdálo se mu, že se pousmála. Věnovala mu velice hluboký pohled do očí a on zcela cítil, jak to, co v tom pohledu bylo skryto, jím projelo, jako elektrický proud od hlavy až k patě. Rozloučil se a pospíchal do výtahu vstřebat vše to, co se dnešního dne odehrálo.

„Páni,“ povzdechl si na půl šťastně, že má práci a na půl vzrušeně, co vše ho asi v této práci čeká, protože kdesi v hloubi své duše tušil, že tato práce bude mít hlubší význam.

Kapitola druhá

Na druhý den ráno se Filip ani nemohl dospat. Byl tak nedočkavý, nadšený a natěšený, že neměl chvilku stání. Jeden by o něm snad smýšlel i jako o bláznovi, kdyby viděl jeho chování. Vše to, co ráno dělal, činil na přeskáčku, bezhlavě. Tu si čistil zuby a přitom jednou rukou oblékal kalhoty, tam zase dopíjel kafe a přitom si skládal dokumenty do aktovky. Bylo znát, že se nemůže dočkat svého nástupu na novou pozici. Přípravy mu netrvaly dlouho, a když byl s veškerými připravami téměř hotov, zazvonil mu telefon.

„Halo?“

„Ahoj, Filipe, tak co, jak ti to včera dopadlo? Čekal jsem, že se pochlubíš, že povyprávíš, jak ten pohovor probíhal a ty nic,“ opáčil z druhé strany příjemný mužský hlas. Filipovi volal jeho dlouholetý přítel Adam, s kterým se vždy o všem bavil a věděl, že se na něj kdykoliv, když bude třeba, může spolehnout.

„Čau, no vidíš, já úplně zapomněl, nějak mi to vypadlo. Hele, až na menší trapasy to dopadlo dobře. Tu pozici jsem dostal. Budu pracovat ve Spadra holding jako web administrátor,“ pochlubil se a cítil, jak se mu hruď rozpíná pýchou a hrdostí. Také se ale lehce zadurdil při vzpomínce na to, jak mu jeho budoucí nadřízená přiložila kapesníky na totálně promočenou látku jeho šedého obleku v rozkroku. Rozhodl se o tomto malém trapasu svému kamarádovi neříkat. Věděl, jaká by byla jeho reakce. Nejspíše by se mu smál, Filip by mu udělal dobrý den, jenže Adam by si ho ještě dlouhou dobu dobíral a to si Filip nepřál. Rád by na celou nepříjemnou situaci, co možná nejdříve zapomněl.

„No tak chlape, to ti moc gratuluju. To musíme zapít, domluvíme se. A co ta tvoje šéfová? Je pěkná? A v pohodě?“ vyzvídal Adam tak, jak to muži dělávají, když se jedná o ženy, nebo auta.

„Díky. Jo, to bychom měli. No, ona je taková zvláštní...“ Filip se najednou při těch slovech zasekl.

Opravdu chtěl použít tento výraz? Byla zvláštní, nebo byla jen „jiná“? Svá? Nebyl si zcela jist, zda ji opravdu označil správným výrazem. Konec konců, soudí pouze z prvního dojmu. Ale co o ní ve skutečnosti ví? Třeba se tak chovala jen proto, že se sama necítila ve své kůži, i když na to tedy rozhodně nevypadala. Nebo možná neměla svůj den. Snad jí někdo ublížil? Vskutku se ale takto sexuálně chová někdo, komu někdo ublížil? To by měla být spíše ustrašená. Filip v rychlosti přemílal všechny možnosti. Přerušil ho ale jeho věrný vyzvědač.

„Jak zvláštní? Jako ošklivá? Nebo nosí příšerný hadry starý knihovnice? Nebo jak to myslíš?“

„Ne, ošklivá není. Ani nenosí nevkusný oblečení, naopak. Je taková ledová.“

„Ledová? Myslíš jako chladná? Nepřístupná?“

„Ne, ona je doslova ledová. Ne chladná. Jo, asi nepřístupná, tak bych to nazval. Možná arogantní, hele já sám nevim, až ji poznám víc, dám ti vědět. Takhle se mi těžko soudí, z prvního dojmu...“

Filip nechtěl a nehodlal dál rozebírat svoji nadřízenou. Bylo mu to nepříjemné. Navíc si uvědomoval, že ji zatím nemůže posuzovat, neboť ji nezná. Sám si však byl vědom, že Angelika se chovala více než sebejistě, na to, že se viděli první den, možná až krajně nemravně.

„Myslim si, že to s tou její chladnou povahou nebude tak žhavý, jak říkáš. V tom bude něco jinýho, tyhle ženský jsou...“ Filip věděl, na co Adam naráží, a proto se rozhodl ho včas zastavit a rozhovor ukončit.

„Uvidíme. Adame, musim končit. Ozveme se a domluvíme se na nějaký to posezeníčko. Běžim do práce. Tak zatím.“ A položil mu telefon. Byl nejvyšší čas vyrazit do své nové práce.

Po vstupu do budovy Spadry pokynul usměvavé recepční na znamení pozdravu. Ona mu jeho pozdrav stejně přátelsky oplatila a následovala ho pohledem, dokud nezmizel za zavírajícími se dveřmi výtahu. Filip byl rád, že našel někoho sympatického, kdo mu hned po ránu věnuje úsměv. Bylo to milé a nanejvýš přívětivé. Cítil se tak o poznání lépe, kor když věděl, že za krátko vstoupí do klece lvové.

„Dobrý den,“ pozdravil Filip, dnes již o něco jistěji, ale přesto ne ještě stále zcela ve své kůži svoji novou nadřízenou po vyzvání, že může jít dál.

„Dobré ráno. No ne! Jste přesný, jako švýcarské hodinky. To je vynikající. Miluji disciplínu.“ Při těchto slovech mu nevěnovala sebemenší pozornost. Seděla u stolu a vypisovala jakési papíry.

Filip neměl zdání, zda má jít dál, nebo stát i nadále kousek od dveří. Celá tato situace ho opět dělala nejistým. Nevěděl, zda si slečna Ponnerová libuje v situacích, kdy druhé vyvádí z míry, nebo je jen nevychovaná, v každém případě mu bylo velmi nepříjemně. Uvítal by, kdyby pochopila, že lidé se v takových situacích cítí hloupě, poníženě. Hraje si s nimi jako s loutkami, protože to oni jsou závislí na tom, co ona řekne, jak se ona zachová, podle toho oni jednají.

Přišlo mu hloupé ji rušit, a proto se rozhodl chvíli mlčky postávat a dívat se po místnosti. Spíše než po místnosti však jeho oči neustále brouzdaly k její osobě. Nemohl si nevšimnout, jak nádhernou má tvář. Dnes měla vlasy zčesané do drdolu, jen dva volné pramínky lemovaly její tvář. Líce měla zdravě růžové, ale pleť snědou, zřejmě opálenou od žhavého slunce v nějaké daleké exotické zemi. V uších měla drobné náušnice. Byl si jistý, že při platu, jaký bere, i když neznal jeho přesnou výši, se nebude jednat jen o ledajaké náušnice. Nejspíše budou s velmi drahými kameny, možná diamanty. Červené šaty, do kterých dnes odděla své božské tělo, jí padly opět na výbornou.

Filip byl tak zabrán do sledování jejího vzhledu, že úplně zapomněl, že na místě již nějakou tu chvilku stojí zcela nehnutě.

Slečna Ponnerová konečně odložila všechny ty dokumenty a otočila hlavu k Filipovi.

Nejdříve si ho prohlédla od hlavy až k patě. Filipovi se zdálo, že na delší moment, než bylo nutné, se zastavila pohledem v jeho rozkroku, ale zcela jistý si tím nebyl. Měl za to, že si to namlouvá a že tento pocit jistě způsobuje prožité trauma se sklenkou vody ze včera.

Poté, aniž by z něj spustila oči, vstala od stolu a vydala se k němu. Černo-zlaté lodičky klapaly o mramorovou podlahu.

„Vítejte. Doufám, že jste se sem těšil,“ podotkla a opět velice pevně mu stiskla ruku.

„Ano, velmi. Jsem nadšený, že mohu pracovat zde.“ Pousmál se na ni, aby jí dal najevo, jak moc je rád, že tuto pozici dostal a že se do práce opravdu těšil.

„To je dobře. Vaše nadšení jedině vítám. Budete ho potřebovat, protože se zde mohou vyskytnout různé situace, kdy bude vaše, řekněme, zapálení potřeba.“ Ušklíbla se sama pro sebe a Filip si nemohl nevšimnout, jak zlomyslně, ale i zvláštně to působilo.

„Posaďte se zde u mě. Musíme ještě vyřídit nějaké formality, jako je podepsání pracovní smlouvy, přečtení pravidel Spadra holding, řádu budovy a dalších nezbytností.“ Poukázala mu na křeslo, s kterým se již důvěrně seznámil včera při své nepříjemné potyčce se sklenkou vody.

„Děkuji.“

„Hmmm, málem bych zapomněla, dáte si něco k pití?“

„Ne, děkuji,“ opáčil spěšně Filip a říkal si, zda se ho ptala ze zdvořilosti, anebo proto, že čekala další ponížení mladého muže, jenž seděl přímo před ní. Začínal si připadat možná již lehce paranoidní, jak ji podezříval z toho, že má s každým úkonem chuť ho ponížit.

„Dobrá, tak tedy zde, pracovní smlouva.“ Předala mu dva listy pracovní smlouvy pečlivě sešité k sobě. Začal číst. I když věděl, že by smlouvu měl číst pozorně, nemohl se plně soustředit. Měl pocit, že si ho jeho nadřízená prohlíží velmi upřeně a detailně. Nechtěl se však ujišťovat o tom, zda tomu tak je, či je to jen jeho domněnka, nebo snad jeho toužebné přání. Proto, i kdyby tomu tak bylo, nechal ji.

Angelika skutečně sjížděla svého nového zaměstnance pohledem. Dívala se na jeho hnědé vlasy, následně na jeho oči brouzdající řádek po řádku pracovní smlouvy, na jeho úzký nos, na jeho rty, na jemné strniště na bradě, kterého si povšimla již včera při jeho neopatrném zacházení se svými referencemi. Pohledem sjela však ještě níže. Prohlížela si jeho hladce oholený krk, jeho široká ramena, dlouhé prsty s pečlivě zastřiženými a zapilovanými nehty. Černý oblek, který měl dnes na sobě, mu slušel daleko více, než ten šedivý. Lehce si poposedla a on si jejího mírného pohybu všiml, aniž by se na ni podíval. Nevěděl, proč se pohnula, ale cosi v něm mu říkalo, že to bylo kvůli němu. Přišla mu neskutečně krásná a vzrušující. Nebyl si jist, zda s ním hrála nějakou hru, nebo se jen bavila tím, že s tím tak trošku flirtuje, v každém případě, užíval si to a nebránil se tomu. Připadalo mu to nevinné a až hříšně krásné.

Když dočetl pracovní smlouvu, mlčky ji podepsal a vrátil jí jedno provedení. Ona si ho suše vzala a podala mu bez jediného slova Řád budovy. Nebylo na něm nic nesrozumitelného. Podepsal tedy další papír s tím, že všemu, co se řádu budovy týká, rozumí. Zdálo se, že ji tyto formality nesmírně nudí.

„Dobře, zde tedy ještě souhlas s monitorováním.“ Podala mu další papír, na kterém bylo jen několik vět o tom, že prakticky v celé budově jsou zabudované kamery kvůli bezpečnosti a ochraně majetku a osob, a tudíž je nutné podepsat souhlas s tím, že všichni, včetně Filipa od dnešního dne, jsou zachyceni na kameře při každém pohybu, který učiní.

„Ještě zde, potřebuji Váš podpis ohledně toho, že jsem Vám předala klíče od mé a Vaší kanceláře.“

Filip byl lehce zaražen. Nečekal, že dostane klíče od její kanceláře. Věděl, že jeho kancelář má samostatný vstup a očekával tedy, že do kanceláře své šéfové bude vstupovat jen tehdy, bude-li si to ona sama z pracovních důvodů přát. Na nic se však neodvažoval zeptat. Byl si jistý, že pokud si to tak přeje, má to svůj důvod a on ho bude plně respektovat. Listinu tedy podepsal.

„Dobře, potom tedy ještě pravidla společnosti Spadra holding.“ Podala mu několik stran potištěných papírů. První stránka byla v zásadě stejná, jako u všech předchozích firem. Hovořilo se zde především o tom, že informace nesmí být vynášeny ven, jaké sankce a postihy za to hrozí.

Druhá stránka pojednávala o tom, kam se smí a nesmí přenášet zařízení společnosti, jak se s ním musí zacházet, co hrozí v případě poškození z neopatrného zacházení. Třetí stránka byla o Angelice.

Ta Filipa velice zaujala.

1. Je nutné zachovat mlčenlivost vůči veřejnosti, ale i mezi zaměstnanci samotnými o všem, o čem se majitelka společnosti, slečna Angelika Ponnerová, zmíní, ať již o své osobě, či o svém životě.

2. Je nepříslušné vynášet jakékoliv informace o chování slečny Angeliky Ponnerové na veřejnost, nebo mezi ostatní zaměstnance.

3. Neexistuje jakékoliv šíření klevet, či pomluv, vůči osobě slečny Angeliky Ponnerové.

4. Neexistuje šířit jakýkoliv obsah, ať již písemný, nebo fotografický s výše zmíněnou osobou.

U bodu číslo 5 se Filip pozastavil.

5. Berete na vědomí, že jakékoliv chování ze strany slečny Angeliky Ponnerové vůči jejím klientům zůstává za zavřenými dveřmi její kanceláře, ať jste viděl/a, či slyšel/a cokoliv.

Filip si bod číslo 5 musel několikrát přečíst. Přemýšlel, jestli je tím míněno, že každý klient, který k jeho nadřízené přijde, dostane facku, nebo minimálně je seřván, či se jedná o něco úplně jiného.

Bod 5 mu zkrátka utkvěl v hlavě. Nemusel se snažit ho tam nijak zvlášť udržet. Sám se tam usadil jako žába na prameni. Věděl, že se k němu později vrátí a bude nad ním více hloubat.

Ostatní body Filip přečetl též důkladně a neměl nic, s čím by nesouhlasil. V momentě, kdy papíry podepisoval, si v duchu říkal, že se právě upisuje ďáblu v sukni, ale zatraceně sexy ďáblu. Ani nevěděl, jak blízko byl pravdě...

Kapitola třetí

Překvapilo ho, že se Angelika k ničemu nevyjadřuje a stále se tváří tak netečně. Jako kdyby se o nic nejednalo. Pro něj ale bod číslo 5 byl v něčem zásadní. Mohlo se pod ním skrývat cokoliv. TO NĚCO odehrávající se za zavřenými dveřmi její kanceláře ho tak nějak vzrušovalo, třebaže přesně nevěděl, o co se jedná. Představoval si pod tím ledacos a jeho fantazie vskutku nyní pracovala na plné obrátky. Viděl ji, jako mrchu, která si vylévá zlost na svých zaměstnancích, viděl ji ale také jako ženu, která se za dveřmi miluje s jinou ženou a možná dokonce s nějakou z pracovnic v budově Spadra holding. V neposlední řadě ji viděl jako dominu v koženém oblečku s bičíkem v ruce, jak staví do latě muže, kteří ji přišli navštívit.

„Tak, to bychom měli. Pojďte, ukážu Vám Vaši kancelář a poté již můžete začít pracovat.“ Přerušila Filipův tok zvláštních myšlenek, urovnala si právě podepsané papíry do složky s názvem Filip Hausner a pokynula mu, aby ji následoval.

Když otevřela prosklené dveře, Filip spatřil jen o něco menší kancelářský prostor, než měla jeho nadřízená. Kancelář byla stejně vkusně vybavena, jako místnost, kterou obývala Angelika. V jednom rohu stála velká socha jakéhosi poustevníka. Po celé místnosti bylo několik skříní, včetně knihovny a relaxačních křesel. Na stěnách visely moderní obrazy. Filip nebyl právě fanouškem moderního umění, nicméně usoudil, že do tak moderní budovy, jakou Spadra bezesporu je, se taková díla hodí.

Celé místnosti dominovaly dva stoly. Jeden, dřevěný, byl jeho, druhý byl skleněný a ten byl určen jako zasedací pro větší skupinu hostů, soudě dle několika rozmístěných židlí okolo.

Proti oknu byla úžasně velká pohovka. Filip k ní zamířil a Angelika mu šla v šlépějích.

„Úžasné. To tu slouží pro odpočinek?“ Uvelebil se až na možná příliš pohodlnou pohovku černé barvy, která byla umístěna přímo u skleněných oken s výhledem na celé město.

Angelika stála poblíž pohovky a prohlížela si Filipa v současnosti si lebedícího na pohovce.

„Pro odpočinek, pro výhled, pro zábavu, pro cokoliv...“ odvětila a prohlížela si jemný černý materiál, který sedačku pokrýval. Bříšky svých jemných štíhlých prstů po materiálu přejela.

Filip si nemohl pomoci. Připadala mu tak neskutečně vzrušující, tak smyslná. Měla v sobě tolik sex-appealu, až jím houstl vzduch. Byl přesvědčen, že kdyby existoval přístroj, který by mohl sex-appeal ve vzduchu změřit, zde by naměřil nesmírně vysoké hodnoty, možná až nezaznamenatelné.

Pozorně sledoval její kroky. Stála před oknem a dívala se do dáli. Byl tiše. Nechtěl ji rušit, ať již myslela na cokoliv. Jemu pohled na její pozadí nevadil, naopak. Na chvíli se mu zdálo, jako by se její tvrdá maska na chvilku ztratila, avšak do obličeje jí neviděl. Po několika minutách se otočila. Filip zjistil, že její výraz se nijak nezměnil. Stále na něj hleděla ta přísná, kamenná tvář, bez sebemenších známek jakýchkoliv emocí.

„Pojďte.“ Zavedla ho k počítači a ukázala mu, co a jak.

„Kdyby byl náhodou jakýkoliv problém, zavolejte mě, nebo přijďte. Jen Vás upozorňuji, že za 15 minut mám schůzku. V tu dobu mě nerušte!“ přikázala mu přísně a udělala něco, co Filip nečekal. Letmo mu přejela prsty po rameni.

Když odcházela, neotočila se. Jen za sebou zavřela dveře.

Filip se za ní ještě chvíli skrze skleněné dveře díval. Usadila se ke stolu a vzala si do rukou jakýsi spis, v němž začala listovat. Ve chvíli, kdy otočil hlavu zpět ke svému počítači, se ona podívala směrem do jeho kanceláře, ale to on již nevěděl.

Filip měl právě rozpracovanou opravu textu od několika společností, které si přály umístit svůj PR text na webové stránky Spadra holding, když uslyšel cvaknout vstupní dveře od Angeličiny kanceláře. Instinktivně se podíval, kdo je návštěvou, o které se jeho nadřízená zmiňovala.

K jejímu stolu došel vysoký mladý muž ve skvěle padnoucím obleku. Slečna Ponnerová vstala a na svých úžasných lodičkách na vysokém podpatku došla na těsnou blízkost k nově příchozímu.

Filipa překvapilo, že ho políbila na obě tváře, stejně tak, jako on ji. Z toho usoudil, že se asi musí znát delší dobu. Pocítil lehké bodnutí v břiše. „Co blbneš? Je to tvoje šéfová.“ Snažil se uklidnit sám sebe a tím i zničit podivnou reakci ve svém břiše, na kterou rozhodně nebyl připraven. Nadále opatrně sledoval, jak se k sobě ti dva budou chovat.

Ona se opřela o svůj dřevěný stůl a sledovala netečným pohledem muže chodícího sem a tam kolem jejího stolu. On se najednou zastavil přímo před ní. Filip se domníval, že jí musel něco říkat, protože se na něj dívala velice upřeně, ale přitom přísně. Náhle Angeliku ten muž chytil kolem pasu a vysadil ji na desku jejího stolu.

Filip začal pociťovat zvláštní pocity. Mísil se v něm smutek, vztek, žárlivost a mnoho dalších emocí. Sledoval celé dění dál. Ten muž ji sáhl rukou na koleno a začal pomalu vjíždět rukou pod lem jejích šatů. Ani nemrkla, neuhnula pohledem, jen velice rychle a přísně zachytila jeho ruku a odendala ji ze své nohy pryč. Filip viděl, jak pomalu pohybuje ústy. Něco mu říkala. Dotyčný se na popud jejích slov odklonil a vzdálil. S úsměvem na rtech k ní prohodil ještě několik slov, či vět, mávnul na ni a odešel. Angelika se dívala, jak za sebou zavírá dveře a když je zaklapl, otočila hlavu směrem ke svému novému pracovníkovi. Filipovi to bylo trapné a opět si začal všímat své práce, ona se však vydala k němu do kanceláře.

Ať již čekal cokoliv, rozhodně neočekával nic příjemného. Sám sobě nyní v mysli nadával, že se staral o něco, co není jeho záležitost. Bude snad napomenut? Nebo se mu bude snažit domluvit? Či ho jen pokárá, nebo ho snad dokonce propustí? K jeho velkému překvapení se Angelika nechystala udělat ani jedno.

„Máte dnes večer čas?“ opáčila, jako by se před chvílí v její kanceláři vůbec nic nestalo. Nebyla vůbec rozladěna. Jednala stejně, jako před tím podivným shledáním, kterého byl Filip svědkem.

„Ano, mám,“ odvětil Filip a byl velice překvapen tím, že se ho na to jeho nadřízená ptá.

„Na rande Vás nezvu, jen se dnes v hotelu Continental pořádá večírek. Je to vlastně oslava otevření nové úspěšné společnosti v tuzemsku, která ale hodlá expandovat do zahraničí. Musím se jí účastnit a měla bych s sebou mít doprovod. Chápete, že? Šel byste?“

„Ano, chápu. Rád. Jen,... co si mám vzít na sebe?“ Byl zaskočen jak jejím přístupem, tak jejím návrhem.

Opět si ho sjela mlsným pohledem jako ta nejnáročnější a nejrozmazlenější kočka na světě, jenž dostává vše jen v de lux podobě.

„Ten oblek, co teď na sobě máte, bude více než vyhovující.“ Mrkla na něj a snad poprvé se na něj usmála. Již z části na odchodu z jeho kanceláře mu ještě řekla, ať ji vyzvedne přímo v její kanceláři v osm hodin večer. Zavřela za sebou dveře a opět zmizela za svým pracovním stolem.

Uvnitř Filipovi duše se rozhořela radost a potěšení. Nemohl se dočkat večera. Věděl, že je před ním teď ještě spoustu práce, kterou musí dodělat, ale v půl páté již bude na cestě domů, nají se, vykoupe se, převlékne se do nového, čistého obleku a potom vyrazí směrem ke Spadra holding vyzvednout svoji okouzlující „mrchu“ nadřízenou s andělským jménem, aby s ní mohl strávit večer a třeba ji i tak lépe poznat. Taková nabídka se zkrátka neodmítá a on to moc dobře věděl.

Filip měl také nemalou radost z toho, že se k němu začíná přece jen chovat lépe. Alespoň se mu zdálo, že její chování k němu je lepší, než tomu bylo včera. Za to byl opravdu rád. Nechtěl s ní být ve válce, ani rozhádaný a ani stát na minovém poli, na němž je každý krok riskantní. Chtěl s ní být více než za dobře. Poznat ji, bavit se s ní a svěřovat se jí. Cítil se s ní dobře, i když se občas chovala až příliš nekompromisně.

Do půl páté čas utekl poměrně rychle.

„Já tedy jdu. V osm Vás vyzvednu zde,“ prohlásil směrem k Angelice, která se na Filipa ani nepodívala.

„Ano. Na shledanou veče,“ rozloučila se bez jediného pohledu a bez jediného úsměvu.

Filip nerozumněl těm jejím zvláštním náladám. Byly to vůbec nálady? Byl zmatený z toho, jak se chovala a proč se tak vůbec chovala. Hrála si s ním snad tak, jako si hraje kočka s myší? Nebo o co jí šlo? Proč se vůbec chovala tak nevyzpytatelně? Filip si kladl mnoho otázek. Také byl přesvědčen o tom, že kdyby Angelika měla vážný vztah, její protějšek by se z ní asi brzy zbláznil. Vždyť kdo by ustál toto chování? Je nečitelná, nevyzpytatelná, možná až příliš tvrdá a výbušná. Je více než matoucí a záhadná. Na jednu stranu to Filipa popouzelo, na druhou stranu ho to nesmírně přitahovalo. Takovou ženu, jako je ona, snad ještě nikdy nepotkal. Všechny pro něj byly prakticky stejné a jednotvárné, ale tahle není. Je úplně jiná, i když více než komplikovaná.

S těmito myšlenkami opouštěl Spadra holding a s myšlenkami na večer upaloval domů, aby zvládl vše to, co potřebuje, než se s ní opět shledá.

Kapitola čtvrtá

Odbíjelo přesně půl osmé, když se Filip chystal k odchodu ze svého bytu v nažehleném černém obleku a s kyticí růžových lilií pro Angeliku Ponnerovou. Venku již na něj čekalo taxi. Nastoupil a potom již jen sledoval noční život v ulicích města zpoza okénka ujíždějícího auta směrem k budově Spadra holding.

Překvapilo ho, jak budova večer působí opuštěně, řekl by, že až strašidelně. Šedé lesklé dlaždice obřích rozměrů, jimiž byla obložena celá země, působily téměř nemocničním dojmem. Stejně tak šedo-bílé stěny působily velice ponuře. Za přepážkou seděl jen jeden recepční místo obvyklých dvou, postarší muž, který si očividně četl nějakou knížku. Filip ho úctivě pozdravil a řekl mu, že jsou domluveni na osmou hodinu se slečnou Ponnerovou. Recepční jen kývl a více se o Filipa nestaral. Ten vkročil do výtahu a nervózně se upravoval. Vlasy si lehce nageloval, aby držely v požadovaném tvaru. Jemné strniště z jeho tváře bylo oholeno do hladka. Celkově si připadal pro dnešní večer docela přitažlivý, byl sám se sebou spokojený, což pokládal za velilce důležité, protože jedině tak se mohl cítit trochu sebevědoměji. Výtah práve cinkl a příjemný ženský hlas oznámil, že se ocitá v posledním patře budovy. Vystoupil a šel zaklepat na dveře kanceláře své nadřízené.

„Vstupte, Filipe,“ ozvalo se zevnitř místnosti po zaklepání.

Filip se nebál, byl natěšený a vzrušený. Když vstoupil do místnosti, spatřil jen mírně osvětlenou prostoru. Působila jinak, tak nějak teplejším dojmem, než přes den. Zřejmě za to mohla lampa s měkkým osvětlením, která stála u stěny baru. Do kanceláře také vnikalo chabé světlo z pouličních lamp osvětleného města. Vše atmosféru silně umocňovalo.

Angeliky si všiml až záhy. Stála přesně na druhé straně velkolepého prostoru a pomalu se blížila k němu. Až když byla několik kroků od něj, spatřil, jak nádherná ve večerním světle je. Byla oděna do černých krajkových šatů s dlouhým rukávem. Nepůsobila ani trochu vulgárně a již vůbec ne lacině. Vytvářela dojem, že je dokonale zářící hvězdou, jež sestoupila z nebes, aby se alespoň na jeden jediný večer mohla stát královnou noci.

Vlasy si zčesala do drdolu, ale jiného, než dopoledne. Tento byl vzdušnější a na první pohled volnější. A její make-up? Filip spatřil její úžasné zlato-hnědé oči, které nyní byly ještě umocněnější černo-zlatými stíny. Působila jako královna, skvost, o který je třeba pečovat, aby zůstal tak okouzlující, působivý a nádherný.

„Moc Vám to sluší,“ dostal ze sebe stěží Filip, protože nad její krásou se mu hlas zcela zadrhl.

Její chladné oči si ho změřily a mírně se pousmála. Filip ji předal kytici růžových lilií.

Chvilku si je prohlížela a poté se jí na tváři objevil velice pobavený výraz.

„Je něco špatně?“ znejistěl Filip a v hlavě se mu honily myšlenky, jestli vůbec má ráda lilie, nebo květiny všeobecně. Vždyť tohle nemohl vědět. Na to ji znal příliš krátce.

„Ne, není. Je to téměř dokonalé, až na to, že si nejsem jistá, zda lilie je vhodná květina pro ženu, jako jsem já.“ Na Filipa se již nepodívala a kytici si odnesla do vázy na svůj stůl. Filip si povšiml, jaký výstřih šaty mají na jejích zádech. Výstřih do V odhaloval její kůži až téměř k zadečku.

„V každém případě Vám děkuji, jsou krásné,“ odvětila Angelika suše na květiny a vyzvala téměř zhypnotizovaného Filipa její krásou, aby postoupil dále do místnosti. Poprosila ho, aby si ještě na chvilku sedl na jednu z židlí, které měla u svého mini baru s velice drahými whiskey a koňaky pro vzácné návštěvy. Filip bez jediného slova uposlechl.

Pozoroval ji, jak si nalévá do sklenky nepatrně whiskey z draze vypadající láhve.

„Dáte si se mnou? Nebo raději něco ostřejšího?“ Zakroužila skleničkou s nápojem, jako to dělají sommeliéři se sklenkami vína.

„Nechám to na Vás.“ Filipovi bylo hloupé si říkat o něco konkrétního, proto zvolil diplomatickou odpověď. Angelika vytáhla jakousi prazvláštní, ale velice draze vypadající láhev ve tvaru kulaté baňky. Odšroubovala její víko a nalila trochu tekutiny do sklenky.

„Led?“ zeptala se a Filip němě přikývl. Fascinoval ho každý její pohyb. Když láhev zandala zpět a jeho pití bylo připraveno, nechala ho stát na pultu z druhé strany. On od své sklenky byl poměrně daleko, aby se pro ni mohl natáhnout. Jediné, co mohl udělat, bylo vstát a dojít si pro své pití, anebo vyčkat, zda mu ho slečna Ponnerová přinese, jenže ona se k tomu neměla.

Se svojí sklenkou se odebrala na druhou stranu, směrem k Filipovi a stoupla si zhruba na metr daleko od něj. Stála tam a zdálo se, že ho zcela ignoruje, že jeho přítomnost vůbec nevnímá.

V mysli si říkal, že pokud se nakloní ještě o malinký kousek, bude muset nejspíše zvrátit hlavu. Ona se však pomalu opět narovnávala zpět do své původní pozice. Filip k ní pozvedl oči.

Hledíc mu do očí, pobaveně se pousmála a podala mu do ruky jeho nápoj.

„Udělala to schválně,“ došlo mu.

„A jakou literaturu rád čtete?“ pokračovala bez jakékoliv známky pemocí.

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá