HORSKÁ DRÁHA ŽIVOTA

Jan Kučera

Motto

Každý král byl kdysi plačícím dítětem. Každý chrám byl kdysi jen kresbou. Není důležité, kde jsi dnes, ale kam se dostaneš zítra…

„ŽIVOT JE JEN NÁHODA“

Život je jen náhoda, jednou jsi

dole, jednou nahoře.

Život plyne jak voda a smrt je

jako moře.

Každý k moři dopluje, někdo

dříve a někdo později.

Kdo v životě miluje, ať neztrácí

naději.

Až uvidíš v životě zázraky, které

jenom láska umí,

zlaté rybky vyletí nad marky,

pak porozumíš,

že je život jak voda, kterou

láska ve víno promění.

Láska je jen náhoda a bez ní

štěstí není!

Werich, Ježek, Voskovec

Úvod

S údivem jsem zjistil, že má nejmladší dcera a zřejmě i většina její generace, která se narodila až po „sametové revoluci“, to je po roce 1989, ví o té době velmi málo. Tak jsem se rozhodl sepsat svůj pohled a své zážitky z těchto let a klíčových událostí. Končila éra „vlády jedné strany“ a rodila se u nás nová demokracie. Každý ty události viděl trochu jinak, proto nabízím jen svůj pohled, který se může od jiných lišit.

Aby byl pohled realistický a dostatečně popisný, začnu rokem 1987 a skončím rokem 1992. Za ty roky se toho událo v mém životě i v naší zemi více jak za předešlých dvacet let. Rozhodně se mé vyprávění netýká jen mého života, ale i událostí v celé společnosti.

Celá ta doba byla popsaná stovkami článků, filmů a hodnocením ze strany disidentů, odpůrců bývalého režimu, ale i jeho skalními zastánci. Nyní čtenáři nabízím pohled obyčejného policisty, který všechny tyto převratné události zažíval a vítal je jak na té nejnižší, tak i z vysoké pozice u policie.

Po skoro dvaceti letech služby u policie mne „trestající ruka“ mého nadřízeného poslala na tu nejnižší příčku kariérního žebříčku. Ano, jako kapitán jsem dělal přes rok hlídkového příslušníka VB. Místo předpokládaného utrpení jsem si tu dobu moc užíval. Měl jsem čas detailně sledovat všechny ty malinké krůčky, kterými se celá naše společnost blížila k té největší změně v našich životech. Ke změně společenského zřízení v naší zemi.

Po roce 1968, kdy jsme my, řadoví občané, vše prohráli, přicházel okamžik, kdy konečně můžeme mnohé vyhrát. Strhnout konečně po čtyřiceti letech tu „železnou oponu“, která nás izolovala od zbytku svobodného světa.

Proč název knihy „Horská dráha?“ Protože v těchto letech vynesly popisované události stovky a tisíce lidí tak zvaně „nahoru“, a naopak neméně takové množství lidí skončilo na svých vysokých postech a sjeli „dolů“, mezi řadové občany.

Pojďte si vy, dříve narození, zavzpomínat na ty mimořádné roky, měsíce a dny, kdy „umíral starý režim“ a jako „Fénix z popela“ se rodil nový společenský řád, založený na občanské svobodě a volnosti.

1. Cesta vzhůru

Po dvou letech řízení místního oddělení VB jsem mohl předat to začarované „převoznické veslo“ staronovému šéfovi a postoupit na kariérním žebříčku. Abych se z „fary“ (tak se přezdívalo nejmenšímu oddělení VB na obvodě) mohl dostat po deseti letech služby pryč, musel jsem spáchat malý „podvůdek“.

Místo na Obvodní správě SNB bylo volné a čekalo, až jej někdo obsadí. Na druhé straně jsem se dozvěděl, že se můj kolega a nadřízený bude vracet po dvou letech nemoci zpět na naše oddělení. Co s tím? No napsal jsem si žádost o převelení na vyšší součást a na uvolněné místo. Tu jsem řádně podepsal a vedle, kde měl být podpis mého velitele, jsem napsal v z. (v zastoupení) a podepsal jsem se tam podruhé jako zastupující velitel.

Mé nadřízené na Obvodě to rozesmálo, ale rychle pochopili, že jinak nežli tímto způsobem, bych souhlas svého nadřízeného nezískal. Když se velitel po nemoci vrátil, já už jsem byl pryč. Chvíli protestoval, že mu odešel jeho zástupce a snad i schopný policista, ale mezitím vyšel rozkaz o mém přemístění a jmenování do nové funkce. Dál už to nikdo neřešil.

Já jsem byl šťastný, že jsem se po deseti letech snažení konečné dostal z našeho oddělení pryč a mohl jsem konečně postoupit na tom pomyslném kariérním žebříčku výše.

Nastoupil jsem na uvolněné místo na Obvodní správě SNB, na odboru VB. Tím jsem se zbavil 24hodinových, nočních a víkendových služeb. Po odchodu mého nepřejícího šéfa do důchodu jsem obdržel v průběhu let dvě státní a dvě rezortní vyznamenání. I hodnosti mi začaly růst, a tím se zvyšoval i můj plat. Končil rok 1987 a blížil se další „osmičkový“ rok 1988. Cítil jsem, že pro mne, a rozhodně i pro náš stát, bude klíčový. Tak jako byl před dvaceti lety rok 1968, čtyřiceti lety rok 1948 a padesáti lety rok 1938. V té době jsem dělal řadu let vše to, co bylo potřeba. Od řízení PS-VB přes krimi analytika až po vyšetřovatele VB. Prošetřoval jsem stížnosti na své kolegy a čekal jsem na chvíli, kdy se všichni ti, co byli nade mnou, posunou výše a uvolní mi další příčku na mém „kariérním žebříku“.

Zprávy o politických novinkách z SSSR, jako byla Gorbačovova perestrojka a glasnosť, začaly v lidech vzbuzovat naději na změny. První přišlo na řadu Polsko a jeho „Solidarita“. Změny v něm ukázaly, že to jde. Předznamenaly blížící se „politické zemětřesení“ v celé východní Evropě. Já jsem do nového roku 1988 vstupoval jako mladý 37letý kapitán, který má našlápnuto k další kariéře. Jen dvě hodnosti mají na výložce čtyři zlaté hvězdy, kapitán a armádní generál, a tak jsem byl na své čtyři hvězdy patřičně hrdý. Byl jsem se svou dosavadní kariérou spokojený, jen mne mrzelo, že jsem nemohl dokončit svá vysokoškolská studia stejně jako stovky dalších mých kolegů. Vedení mělo obavy, abychom tak jako naši předchůdci po získání titulů Mgr. nebo JUDr. neodešli do civilu za advokátní praxí.

Mnozí mí kolegové o hodnosti kapitán jen snili, protože byli na funkcích, kde mohli dosáhnout jen hodnosti nadporučík nebo nadpraporčík. Mnozí nesplňovali podmínky pro udělení této hodnosti, což bylo úplné středoškolské vzdělání ukončené maturitou. Dodnes mne udivuje, jak scénáristé našich detektivních seriálů „rozdávají“ hodnosti kapitánů a majorů, jak je napadne. Mladíčci s několikaletou praxí se chlubí hodností kapitán nebo major. Praxe u policie byla i je zcela odlišná. Ale asi to v televizi divákům lépe zní nežli třeba poručík nebo praporčík.

Musím hned v úvodu své knihy vzpomenout jedné důležité události z roku 1987. Podle mne to byla první vlaštovka, která dle přísloví ještě jaro nedělá. Já si ale myslím, že rozhodně nalila odvahu do mnohého srdce posluchačů. Mluvím o mimořádném projevu herce Miloše Kopeckého ze dne 5. května 1987 na IV. sjezdu Svazu československých dramatických umělců v Praze.

Kapitán VB

Když si tento projev pustíte dnes, je až neuvěřitelné, jakou měl tento herec odvahu jej přednést více jak dva roky před „sametovou revolucí“. Ano, dnes je již jeho projev i osobní odvaha zapomenuta. Ale tehdy, v roce 1987, si jej lidé tajně pouštěli z magnetofonů a nebyl snad nikdo, kdo by s tímto řečníkem slovo od slova nesouhlasil.

Jeho slova zněla jako údery kladivem do kovadliny. Jen byla škoda, že krom „Svobodné Evropy“ je zaznamenali a rozšiřovali jen jednotlivci. Mně tu nahrávku přinesl kamarád Ruda. Já jsem si ji přehrával snad stokrát a byl jsem unesený skladbou slov, která tvořila dokonalý celek zdrcující kritiky současného politického vedení státu a jeho organizací. Budu citovat jen jeho závěr, protože projev je všem zájemcům k dispozici na internetu.

„Jako je umění včas přijít, tak je i umění včas odejít. Mnozí z vás, kteří jste uměli včas přijít a splnit své poslání, které bylo nezbytné, a tudíž je stále úctyhodné, musíte první pochopit, že váš čas vypršel. Ten, kdo to pochopí, odchází možná tragicky, ale vždycky důstojně. Vy, kulturní protagonisté včerejška, jeho hlavní aktéři, nedopusťte už ve vlastním zájmu, aby na vaši minulou činnost, v níž bylo mnoho dobrého, padly další zbytečné stíny. Odejdete-li včas, to jest ihned, může vám být ještě poděkováno. Neučiníte-li tak sami, z vlastní jasnozřivosti, odejdete sice o něco později, ale odejdete, nepochybujte o tom, stejně! Jenže ne už důstojně, ale jako komické figurky.“

Tato odvážná a kritická slova nebyla samozřejmě míněna jen na kulturní pracovníky, ale i na vedení našeho státu. Bohužel ta slova nebyla vyslyšena těmi, kterým byla adresovaná. Tak došlo k tomu, že například Miloš Jakeš odcházel z politické scény skutečně jako „komická figurka“, přesně tak, jak to pan Kopecký předpověděl.

Videonahrávka s Jakešovým projevem k zemědělcům v Červeném Hrádku o bojlerech alias brojlerech a platech umělců jej i celé vedení státu a strany dokonale zesměšnila. Tam také poprvé zaznělo, že se komunisté cítí „jako kůl v plotě“. Všichni se od nich distancují a za rok na demonstracích znělo heslo: „Nechceme kůl v plotě.“ Vše směřovalo k jedinému cíli, zrušit článek v naší ústavě o vedoucí úloze KSČ v naší společnosti. K tomu také došlo ještě na závěr roku 1989.

S těmito filmy se mezi lidmi začaly šířit i kopie „trezorových“ filmů z naší produkce, které byly z různých důvodů „vyřazeny z kin“, anebo se do nich vůbec nedostaly. Ale technika videa a videokazet, které se daly poměrně snadno kopírovat, umožnila jejich šíření. Tak jsem ještě před revolucí viděl „Skřivánky na niti“, „Ucho“ a další zakázané filmy.

2. Demonstrace k 20. výročí okupace v roce 1968

To léto roku 1988 jsem byl dva týdny s dětmi na chalupě a šířil jsem tam pokleslou „západní kulturu“. Léto se chýlilo ke svému konci a blížilo se kulaté dvacáté výročí roku 1968. Už skoro dvacet let jsme nevěděli, co to je demonstrace. Ale nyní jsem cítil, že to rychle poznáme. Z vedení města přišel příkaz na převelení jednoho velícího důstojníka a pěti policistů na Prahu 1. Nepříjemné věci byly přidělovány těm, co byli na Odboru VB nejníže, a tak padla volba na mne.

3. Hlášení u náčelníka

4. Cesta dolů na tu nejnižší pozici

5. Politické debaty na MO-VB

6. Rudé Právo s Masarykem

7. Blíží se konec?

8. 17. listopad 1989 – dvě pravdy?

9. Jedu s manželkou do Vídně

10. Konec vlády jedné strany, nová Čalfova vláda

11. Občanské fórum příslušníků VB!

12. Nová Federální vláda ČSSR

13. Schůzka s ministrem a prezidentem je Havel

14. Cesta vzhůru: jsem členem poradního sboru federálního ministra

15. CKM – fronta na dovolenou pro dceru

16. Konečně si „někdo“ vzpomněl na můj trest a zrušil trestající rozkaz

17. Hlavní úkol federálního ministra vnitra ČSSR

18. Propůjčená hodnost a moje druhá cesta na vedení StB

19. Vrchol mé kariéry – účast na jednání Federální vlády ČSSR

20. Setkání na OS SNB Praha 10

21. Začínám „tajně“ podnikat

22. Zvolení předsedou komise, která rozděluje poukazy na rekreace

23. První dovolená v Bulharsku s Masarykem

24. Seznámil jsem se s Valentýnem

25. První svobodné volby a má nejstarší dcera maturuje

26. Ministr mi pomohl završit vysokoškolská studia

27. Byl jsem jmenován tiskovým mluvčím MS-VB Praha

28. Podnikání se rozjíždí a já jsem založil další firmu.

29. Federace končí a vznikají dva samostatné státy

30. Konečně jsem se dočkal, jsem příslušníkem POLICIE

31. Úraz, pracovní neschopnost, podnikání a odchod do civilu

Doslov

Upoutávka na další knihu

Copyright