PODSTATA FILOZOFIE A KULTURY

===========================

===================

============

Autoři – Dr. Jan Volf, Mgr. Ján Bolek, Ing. Josef Vácha

Recenze – Dr. Bernard Roštecký

Kapitoly:

***********

Filozofie:

== Vznik a podstata filozofie

== Filozofie myšlení

== Ontologie (metafyzika, filozofie bytí)

== Gnozeologie (noetika, epistemologie, filozofie poznání)

== Filozofická antropologie (filozofie člověka)

== Filozofie jazyka a rozumění ve filozofii

Kultura:

== Charakteristika pojmu kultura. Typologie, struktura a povaha kultury. Kulturní proces.

== Formování pojmu kultura (kulturní vývoj)

== Dichotomie v kultuře (kontrastní myšlenkové styly)

== Jevový a ideační řád kultury

== Kultura a civilizace

== Jazyk a kultura

== Kulturologická reflexe člověka a kultury

== Kulturní a sociální antropologie

== Duchovní kultura

== Kultura jako způsob života. Hodnoty a postoje.

Úvod

Filozofie vždy byla, a i nadále by být měla inspirátorkou idejí, které umožňují člověku rozumět světu, sobě samému, svému úkolu ve společnosti a tím ovlivňovat jeho chování, jednání, kladení cílů a hledání smyslu života.

(Josef Špůr)

Filozofie vystupuje jako schopnost lidského myšlení, které dokáže zobecnit, třídit dílčí poznatky, uspořádat pojmy, vidět předměty a jevy v jejich jedinečnosti, ale i ve vzájemných vztazích a souvislostech.

(Jan Halada)

Filozofie jako tázání se po světě a po člověku a také filozofie jako univerzální, kritický systém o podmínkách fungování empirické skutečnosti jako celku.

Filozofie poznává nejobecnější tendence, vlastnosti, vztahy všech sfér bytí (smysly postižitelného, transcendentního), chce odhalit logiku celistvosti jevu i světa jako takového.

(Miroslav Sapík)

Filozofie je soustavným přemýšlením o podstatě světa a nejobecnějších souvislostech v něm, jež se týkají pojetí absolutna, přírody, člověka i samého poznání. Soustavnost může být třebas v trvalém zaujetí tématem. To, co rozumíme filozofií, je především moudrost hlubokého pohledu.

V tomto smyslu jsou filozofické úvahy podstatnou součástí lidské duchovní kultury, a proto lze k nim nacházet paralely v dalších kulturních oblastech, ať už jde o souběžnou obdobu, nebo jako protiváhu určitých myšlenkových tendencí.

(Jiří Vaněk)

Filozofie nás doprovází a stále bude doprovázet i jako láska k moudrosti, úctě a obdivu k člověku, lidskému myšlení, jeho nadějím i obavám.

(Jan Halada)

Filozofie je nauka či univerzální věda hledající odpovědi na nejzákladnější problémy bytí, života, jsoucna člověka a světa (vědecké filozofie); vědění o bytnosti věcí, myšlení bytí; univerzální fenomenologická ontologie usilující o vyjádření celku světa a života.

(Jiří Olšovský)

Filozofie je soustavné, racionální a kritické zkoumání skutečnosti světa a člověka, případně i toho, co je metafyzicky přesahuje.

(Jan Sokol)

Od filozofie se očekává, že poskytne co nejširší obzory lidského vědění a že vytvoří myšlenkový prostor, který se ve své neomezitelné univerzálnosti ke všemu vztahuje a všeho se dotýká.

(Karel Pexidr)

Filozofie je péče (starost) o duši. (Cicero)

Filozofii charakterizuje aktivita ducha. (Miroslav Sapík)

Filozofie je kulturou rozumu. (Cicero)

Ti, kdo chtějí mluvit bez pojmů, snad mohou jinde, ale ve filozofii, takové právo nemají.

(Hegel)

Je rozumný, kdo se nermoutí pro to, co nemá, nýbrž raduje se z toho, co má.

(Demokritos)

Ušlechtilost dobytka se zakládá na tělesné síle, ušlechtilost lidí na řádné povaze.

(Demokritos)

Kdo nezná váhu slov, tak nemůže znát lidi. (Konfucius)

Základním zákonem všech národů je svoboda – ona je jediným zákonem, proti kterému se nic předeslat nedá, poněvadž je to zákon svobody. (Voltaire)

Kultura je soubor distinktivních duchovních a hmotných, intelektuálních i citových rysů, které charakterizují společnost nebo společenskou skupinu. Ta zahrnuje kromě umění a písemnictví také způsob života, způsob soužití, hodnotové systémy, tradice a přesvědčení.

(UNESCO 2002)

Kultura je výtvor lidské tvořivosti během dějin (básnictví, filozofie, věda, historie, náboženství aj.) Svět kultury vzchází ze sociálního soubytí lidí (společenské vztahy a styky). Lidská kultura je závislá na přírodě, proto by neměla být protipřírodní.

(Jiří Olšovský)

Kultura je souhrn naučeného, ve společnosti a společností předávaného chování – naučené způsoby myšlení, cítění a chování, které se přenášejí z generace na generaci. Soubor výtvorů lidské činnosti, materiálních a nemateriálních hodnot a uznávaných způsobů jednání.

(Lukáš Urban)

Filozofie zůstává podnes tím, čím byla od svého počátku (od 6. století před naším letopočtem). Je moc člověka žít smysl celku. Je schopnost žít celek, tj. žít cele.

Filozofie vždy byla i nadále by měla být inspirátorkou idejí, které člověku umožňují: a) porozumět světu, sobě samému, svému úkolu ve společnosti; b) ovlivňovat jeho chování, jednání, kladení cílů a hledání smyslu života.

Idea (řec. ideá = podstata, podoba, také eidost – obraz), znamená představu, objekt myšlení.

Filozofie se snaží o hledající zkoumání, rozumění podstatnému. Je univerzální nauka hledající odpovědi na nejzákladnější problematiku: bytí (skutečnosti), života, jsoucna, člověka a světa.

Zabývá se dále pravdou svobodou, řeší problematiku předpokladů našeho myšlení, rozumění, poznání, vědění a jednání. Jde jí o pravdivý (bytostný) vhled do věcí a dějů i do lidské existence. Otevírá člověku možnost, jak být a pobývat (existovat) na zemi, jak svět a věci v něm činit srozumitelnými a smysluplnými. Nezbytnost dobrého filozofování je tak odhalování bytnosti sebe sama: filozofie tudíž vychází z vypracované subjektivity, ze svobodného dění její transcendence, její transcendentální dimenze.

(Podle Jiřího Olšovského)

Filozofie je univerzální nauka o podstatě světa a nejobecnějších souvislostech v něm, které se týkají pojetí absolutna, přírody, kultury, člověka i samého poznání.

Bez opravdové filozofie stane se člověk ve vyspělé civilizaci specialistou bez ducha a uživatelem bez srdce. (Max Veber)

Filozofie nás doprovází a stále bude doprovázet i jako láska k moudrosti, úctě a obdivu k člověku, lidskému myšlení, jeho nadějím i obavám.

(Jan Halada a jeho práce Učení moudrých.)

Smyslem této knihy

je přispět k nahlédnutí do podstaty, vnitřní složitosti a vzájemného propojení vybraných základních filozofických disciplín (oborů, odvětví, oblastí, složek), směrů (proudů, škol), paradigmat, jednotlivých postojů a pozic filozofie jako celku. Dále ukázat na podstatu, povahu a koncepci kultury pohledem filozofie kultury. Ukazuje jednu z možných cest, jak vstoupit do filozofie a kultury. Pochopit vzájemnou souvztažnost a tím se orientovat v základní a podstatné problematizace filozofie a kultury.

Kniha má tu přednost, že se s její pomocí seznámíme s pluralitou mnoha nejrůznějších názorů a přístupů k filozofické a kulturní tématice, která umožňuje uvažovat o tom, co z toho všeho je nám blízké a co nikoli.

Podle staré moudrosti: poznej vše a drž se toho nejlepšího!

Kniha nesleduje cíle badatelské, nýbrž didaktické. Jimi se řídí snaha poskytnout na minimální ploše maximum informací, a to způsobem, pokud možno srozumitelným. Publikace je komplementární (doplňující se) oblastí vědění, která vychází z jednotlivých filozofických disciplín (oblastí, odvětví a oborů) a koncepce kultury. Seznamuje čtenáře s východisky, tradicemi a myšlenkovými souvislostmi, v jejichž rámcích byla a je nastolována a řešena problematika filozofie a kultury.

Neobrací se na odborníky ve filozofii a kultuře. Těm nemůže ve své podstatě říci nic nového. Ale určitě bude účinnou studijní pomůckou všem studentům filozofie, antropologie, kultury a kulturologie. Zároveň bude vhodná pro všechny ostatní zájemce (ať jsou akademicky vzdělaní či nikoli) o výše uvedenou problematiku.

Tato kniha umožňuje:

pojímat nějaké (určité) informace a pamětí si je osvojit, abychom v závislosti na svých schopnostech a znalostech se moli více či méně úspěšně, orientovat a pohybovat v určité problematice. Tím vstoupíme do situace, která se pak pro nás stane co do svého smyslu, jako filozofická a kulturní problematika, přehledná a přisvojitelná. Jedná se o dílčí přehled základu a podstaty filozofie a kultury.

1. díl – FILOZOFIE

A) Vznik a podstata filozofie

1. Charakteristika (pojetí) filozofie (univerzálnost filozofie, podstata světa, principy /zásady/ filozofie)

2. Filozofie a mytologie

3. Kořeny (zdroje) filozofie – vznik filozofie (předfilozofický /mýtický/ postoj a teoretický postoj)

4. Struktura (vnitřní členění) filozofie

1. Charakteristika (pojetí) filozofie

Filozofie je univerzální nauka o podstatě světa a nejobecnějších souvislostech v něm, které se týkají pojetí absolutna, přírody, kultury, člověka i samého poznání.

Univerzálnost filozofie

Vyplývá ze tří základních filozofických skutečností, které nelze redukovat na nic obecnějšího.

Jedná se o zóny (útvary, sféry, sektory, pásma) filozofie:

1) Oblast ideálního bytí = ideální svět = ideálno:

a) nemá vazbu na prostor a čas; b) kontakt s ideálnem (s ideálním bytím, s ideálními vztahy) zprostředkovává: myšlení a jiné aktivity duchovního života jako je umění, náboženství, mystické a ezoterické kontemplace apod.

2) Vědomí:

a) je mimoprostorový jev; b) jako individuální psychická skutečnost je vědomí vázáno na dobu lidského života, probíhá v čase; c) jako průvodce zvláštních vlastností subjektu, v rámci poznávacího vztahu, je přispěním abstrakce (od individuální živé skutečnosti oproštěno) chápáno jako nadindividuální a mimočasové; d) je obsah mysli, který si člověk dokáže vybavit.

3) Oblast reálného bytí = reálný svět = reálno:

Zahrnuje vše, co existuje v prostoru a čase včetně všech vztahů vázaných na prostor a čas, jakými jsou:

a) vztahy hmotného působení, b) koexistence, c) změny a trvání, d) pravdivost a nahodilost.

Podstata světa může být chápána

V nejširším smyslu jako:

a) univerzum; b) kosmos; c) veškerenstvo; d) souhrn všeho jsoucího.

V užším smyslu jako sluneční soustava.

Ve smyslu gnozeologickém (poznávacím) filozofie rozlišuje:

a) vnější svět – objektivní realitu;

b) vnitřní svět – subjektivní realitu – obsah naší mysli.

Svět může být:

1) Přirozený = svět naší zkušenosti, svět, který jsme schopni na základě smyslového vnímání poznávat a na který jsme schopni i působit.

2) Nadpřirozený = svět transcendentní, který je vše, co v lidském vědění přesahuje naši zkušenost, hranice přirozeného (reálného) bytí. Je chápán jako bytí nepodmíněné a nezávislé. Je to svět, který nelze logicky potvrdit ani vyvrátit. Jedná se o absolutní realitu.

Filozofie řeší svět jako celek, jeho podstatu a nejobecnější vlastnosti v něm, týkající se:

a) Bytí, života, jsoucna; b) absolutna, přírody a kultury; c) člověka, dějin, hodnot; d) etiky a estetiky (umění); e) poznání, myšlení a jednání.

Filozofie

Je univerzální nauka, která usiluje především o:

a) porozumění; b) pochopení; c) vědění.

Poskytuje vidění světa jako celek. Snaží se zařadit jednotlivé jevy života do všeobecné souvislosti.

Základ její činnosti spočívá ve vyjasňování pojmů, analýze a tvorbě argumentů a teorií, promýšlení jejich předpokladů, důsledků a vzájemných vztahů.

Principy (zásady) filozofie

1) obecnost; 2) srozumitelnost; 3) pravdivost; 4) svoboda; 5) tolerance; 6) víra.

2. Filozofie, mýtus a mytologie

Mytologii

můžeme chápat jako:

a) Soubor mýtů určité kultury, národa. Například mytologie: řecká, slovanská, germánská, ruská apod.;

b) Vědní obor zabývající se výkladem, rozborem a srovnáním mýtů. V tomto smyslu bývá chápána jako součást kulturní antropologie, historie, religionistiky a psychologie.

Od romantismu se mytologie rozvíjí jako vědní obor, který se zabývá analýzami, interpretacemi a srovnáváním mýtů. Mytologie je svou narativní (lat. narrare = vyprávět) podstatou zaměřena zásadně do minulosti a její děje se odehrávají v časové rovině pravěku. Mytologie implikuje i určitou imaginativní skutečnost bájných míst, jakéhosi zásvětna, které je však v mýtu současně projektováno do našeho světa. Řecká mytologie před vznikem filozofie se zabývala počátkem a principem veškerenstva.

Mýtus:

Byl nejdůležitější předpoklad vzniku filozofie.

Mýtus po tisíciletí byl hlavním prostředkem, který člověka bezpečně orientoval v jeho každodenních problémech a starostech. Sám mýtus je světem, strukturovaným prostorem a časem, v němž se každé věci, události, činu dostane smyslu a významu. Mýtus je smyslový obraz, představa, zosobnění, umělecký obraz, intuitivní vnímání a smyslové vidění.

Médiem mýtu je obraz, nikoli pojem. V mýtu je smíšeno racionální i iracionální, objektivní i subjektivní, pravda i fikce. Jeho obsahem není skutečnost „jako taková“, nýbrž symboly.

Mýtus je příběh se symbolickým nebo náboženským významem. Zprostředkovává názor na svět, přírodu a lidské bytí, vysvětluje účel věcí a jevů. Mýtus spojuje všední zkušenost s kosmickým děním a s božskými silami.

Jedná se o typ slovesného útvaru, většinou příběh přenášený z generace na generaci, skrývající významovou symbolickou hodnotu, zachycuje původní lidskou zkušenost v přírodě a historii.

Obsahem mýtu bývá nastolení řádu v dříve chaotickém či beztvarém prazákladu světa.

Hlavním smyslem mýtu je identifikace člověka a společnosti s daným přírodním i společenským řádem, nikoli interpretace světa.

Druhy mýtů:

Kosmologické – líčí vznik světa;

Teogonické – vznik bohů;

Antropologické – vznik člověka;

Aitiologické – původ zvyků; Soteriologické – průběh světového dění;

Eschatologické – konec světa.

Mýtem je člověk spjat se svými kořeny, vztahuje se k prazákladu bytí.

Mýtus a filozofie:

Filozofie se snaží pochopit mýty na jejich historickém pozadí.

Mýtus historicky předchází vzniku filozofie.

Lidské myšlení muselo projít jistou cestou od mýtu k logu, od převážně fantazijního obrazu světa k pojmovému, aby dospělo k „bodu obratu“ – ke zrodu filozofie.

3. Kořeny (zdroje) filozofie – vznik filozofie

(předfilozofický /mýtický/ postoj a vznik teoretického postoje)

Evropská filozofie vznikla na přelomu 7. a 6. století před n. l. na západním pobřeží Malé Asie, která byla obchodní křižovatkou mezi Řeckem, Asií a severní Afrikou a zároveň místem, jež bylo nejvíce otevřeno kulturním vlivům východních civilizací.

Předfilozofický /mýtický/ postoj člověka ke světu

Postoje

jsou sklony člověka reagovat ustáleným způsobem na předměty, osoby a situace. Odrážejí hodnotící vztah člověka k určité skutečnosti.

Postoje jsou produktem učení. Významné postoje se v průběhu lidského života obvykle nemění. Ostatní postoje mohou být změněny např. vlivem zkušenosti nebo pod tíhou přesvědčování, které může mít racionální i emocionální charakter.

Základní funkce postojů:

Poznávací – postoje organizují zkušenosti;

Instrumentální – postoje minimalizují ztráty a maximalizují zisky;

Výrazu hodnot – postoje vyjadřují, že člověk je nositelem hodnot.

Postoj zahrnuje tři složky:

kognitivní (poznávací) – poznání objektu a názory na něj;

emotivní (citové) – citové hodnocení objektu, které probíhá v dimenzi sympatie-antipatie; konativní (behaviorální) – pobídka k jednání či chování.

Předfilozofický postoj

člověka ke světu vychází z mýtu a člověk se ze světa nevyčleňuje. Jeho vyčleněním se dochází k odcizení (člověk je schopen klást si filozofické otázky týkající se podstaty světa), což je spojeno se vznikem filozofie.

Vznik filozofie

je myšlenkově spojen s mýtem. Filozofický výklad skutečnosti je od počátku alternativou k výkladu mýtickému.

Mýtus je příběh se symbolickým nebo náboženským významem.

Mýty lidem:

a) zprostředkovávaly názor na svět, přírodu a lidské bytí;

b) vysvětlovaly účel věcí a někdy i původ států, měst, rodů apod.

V mýtickém čili předfilozofickém postoji

člověka ke světu se člověk pokládá za součást světa a nevyčleňuje se z něj (není tedy světu odcizen). Proto spojuje svou všední zkušenost s kosmickým a s božskými silami. V mýtickém období se člověk ničemu nedivil, vše se mu jevilo jako samozřejmé. Důvodem bylo, že si kladl pouze ty otázky, na které nacházel v mýtu odpovědi.

Vznik teoretického postoje člověka ke světu – filozofie

Filozofie evropského typu vznikla na území antických řeckých městských států v 7.-6. století př. n. l. V této oblasti neexistovala silná vrstva kněží ani despotická forma vlády, postupně se navíc do správy obce zapojovala stále širší skupina obyvatelstva. Tímto stavem společnosti byl podporován svobodný rozvoj myšlení. Filozofické postižení světa a člověka však zůstávalo záležitostí úzké skupiny občanů – většina lidí organizovala svůj život podle mýtu. To byl také důvod četných konfliktů mezi filozofy a většinou společnosti. Přesto byli filozofové nositeli skutečného pokroku. Počátek filozofie lze spojit s výrazným posílením pocitu individuality (člověk se vyděluje z celku světa, pohlíží na něj jakoby zvnějšku) a zároveň s opuštěním samozřejmosti (člověk se ničemu nediví) směrem k údivu.

Teoretický postoj člověka ke světu – filozofie – vzniká z údivu, který člověka vytrhne ze samozřejmosti světa (tedy z přirozeného postoje ke světu). Tato cesta je v dějinách antiky nazvána cestou od mýtu k logu.

Přechod od chaosu k řádu, tedy cestu od mýtu k logu (od mýtického pojetí k racionálnímu výkladu světa), uskutečňují první antičtí filozofové (miléťané, pythagorejci, Herakleitos, atomisté apod.) nalezením principu, který je jádrem řádu (pralátka, číslo, atomy a prázdno apod.). Tento princip je poté vykládán jako podstata všech přirozených věcí (materiálních předmětů, člověka včetně jeho duše, ale i bohů). Pojmenovaný princip, rozumem vysvětlený, odstraňuje iracionální strach z neznámého a děsivého.

Příchod filozofie do dějin však neznamená konec mýtu. Ten se vedle filozofie a vědy podílí i v současnosti na vysvětlení světa v podobě pohádek, příběhů, některých forem umění, ale nově též v podobě textů popularizujících vědu, politiku, ideologii apod.

Mytologie a vznik tří samostatných oblastí vědění

Mytologie (z řec. mythos – slovo, příběh, logos – slovo, nauka). V původním významu vyprávění mýtů. Nyní soubor mýtů určité kultury, národa. Vědní disciplína zabývající se výkladem, rozborem a srovnávání mýtů.

„Rozklad původně nediferencované mytologie měl za následek vznik tří samostatných oblastí:

1) filozofie,

2) náboženství,

3) umění.

Úsilí o svébytnost, vlastní „jazyk“, sobě vlastní způsob, jak oslovit člověka, nevedlo však ani u jedné z těchto forem k vymanění se z původní jednoty.

Filozofie, umění a náboženství se neustále setkávaly a rozcházely, vzájemně se prolínaly a ve vztahu k sobě se inspirovaly. Z jejich těsného soužití vyrostl pevný kmen antické kultury, který své kořeny zapustil natolik pevně v evropském duchovním prostoru, že se ukázaly být životodárné i po dvou tisíci letech.“

(Soňa Dorotíková – Filosofické kořeny právního myšlení)

4. Struktura (vnitřní členění) filozofie

Filozofii lze členit z různých hledisek. Každá filozofická problematika však obsahuje tři hlavní otázky:

* Jaká je podstata zkoumaného jevu?

* Jak ji můžeme poznat?

* Jaký to má pro nás význam?

Z těchto tří hlavních otázek můžeme odvodit tři základní oblasti (disciplíny) filozofie:

1/ Ontologie = nauka o podstatách a vlastnostech bytí a jsoucna.

2/ Gnozeologie = nauka o možnostech a povaze poznání.

3/ Axiologie = nauka o hodnotách a hodnocení.

Maximalistický pohled na strukturu filozofie

Teoretická (všeobecná) filozofie – jádro filozofie; základní filozofické disciplíny.

1/ Filozofie myšlení

2/ Ontologie, metafyzika, filozofie bytí

3/ Gnozeologie, noetika, epistemologie, filozofie poznání

4/ Axiologie, filozofie hodnot

5/ Filozofická antropologie, filozofie člověka

Aplikovaná (mezní) filozofie – genetivní filozofie: obklopující teoretickou a praktickou filozofii. Filozofická reflexe speciálních věd.

6/ Filozofie přírody

7/ Filozofie kultury

8/ Filozofie dějin

9/ Další např.: filozofická teologie a filozofie náboženství; filozofie vědy; filozofie umění,

politická filozofie; filozofie techniky a technologie, filozofie práva…

Praktická filozofie

10/ Filozofie jednání

11/ Etika

12/ Estetika a filozofie umění

Dějiny filozofie

Minimalistický pohled na strukturu filozofie

Jedná se o základ filozofie ve smyslu nejzákladnější filozofické reflexe, která tvoří součásti celku jako konzistentní pilíř filozofie jako takové:

== Ontologie, metafyzika, filozofie bytí

== Gnozeologie, noetika, epistemologie, filozofie poznání

== Axiologie

== Filozofie člověka

== Etika

== Dějiny filozofie

Další možné pohledy na vnitřní členění filozofie

Již Aristoteles rozděloval filozofii na:

1. Filozofii teoretickou – zahrnovala fyziku a matematiku, metafyziku (nazýval ji první filozofií,

která zahrnovala učení o principech bytí a jeho nejvyšších příčinách).

2. Filozofii praktickou – věnuje se oblasti lidského jednání. Zahrnul do ní např. etiku, politiku

či rétoriku.

3. Filozofii poietickou – estetiku.

Ivo Tretera ve svém Nástinu dějin evropského myšlení rozdělil filozofii na šest součástí, které tvoří celek filozofie:

1. Ontologie – teorie bytí.

2. Gnozeologie – teorie poznání; noetika; epistemologie.

3. Etika – teorie morálky.

4. Filozofie dějin – historiosofie.

5. Filozofická antropologie – filozofie člověka.

6. Dějiny filozofie.

Petr Nesvadba ve své učebnici Filosofie a etika vymezil filozofické disciplíny:

a) Teoretické – ve smyslu nejzákladnější reflexe:

== Ontologie – nauka o bytí.

== Gnozeologie – nauka o poznání.

== Filozofická antropologie – učení o člověku.

== Filozofie přírody.

== Filozofická teologie – nauka o Bohu.

b) Praktické – ve smyslu aplikovaného vědění:

== Filozofická etika – nauka o dobru.

== Filozofická estetika – nauka o krásnu.

== Dějiny filozofie a filozofie dějin.

== Filozofie práva, techniky, vědy (epistemologie).

== Politická filozofie.

Miroslav Sapík ve své učebnici Filosofie (kapitoly z filosofie, dějin filosofie a antropologie) rozlišil filozofii a její disciplíny na:

1. Teoretickou filozofii:

== ontologie (metafyzika)

== přírodní filozofie

== gnozeologie (noetika, epistemologie)

== filozofická antropologie

== filozofická teologie – filozofická nauka o Bohu

2. Praktickou filozofii:

== etika

== poetika, estetika – filozofie umění

3. Genetivní filozofie: zkoumají filozofické aspekty dané konkrétní vědy, protože každá speciální věda potřebuje filozofickou reflexi. Neexistuje žádná dílčí oblast lidského poznání a jednání, jež by nemohla být tématem filozofického uvažování.

Filozofický systém tvoří

a) Tradici = filozofické myšlení a jeho vývoj.

b) Teorii = postoje (přístupy, pozice, postupy, tvorbu), směry (proudy), učení a školy, pojmy

a kategorie.

c) Implikaci = východiska, koncepce.

d) Praxi = jednání a chování.

B) Filozofie myšlení

5. Mysl, vědomí, myšlení, myšlenkové postupy /operace/

6. Druhy a formy myšlení

7. Dialektika, logika, racionalita, iracionalita

5. Mysl, vědomí, myšlení, myšlenkové postupy /operace/

Filozofie jako teoretický postoj, je vázána na myšlení.

Mysl

Mysl znamená:

1) psychiku, duši, Já, rozum, myšlení; 2) hovorově povahu (veselá, zdravá, jasná mysl; 3) historicky termín vyplývá ze snah spojit pohled filozofický a psychologický, ze sklonu vysvětlovat psychiku jako celek oddělený od somatického systému zahrnujícího biologické procesy a případně neurofyziologické procesy mozku; 4) hypoteticky celek zahrnující psychické procesy sloužící k vysvětlení psychologických jevů; 5) nutná funkce organismu, když jeho biologický vývoj dosáhne určitého bodu složitosti, pak nutně vzniká organizační struktura typu mysl či vědomí; 6) pojem vědomí, tedy celek vědomých a nevědomých psychických zážitků, zkušenosti jedince.

Pojem mysl se nejčastěji používá jako vědomá modalita (způsob) duše, charakterizující určitým způsobem lidské myšlení, cítění, chtění. Tím, že mysl myslí a nazírá, vytváří se myšlenka. V mysli se odehrává vztah k předmětnosti předmětu, myslí jsme u předmětu, jím je (extatická) mysl člověka afikována (zasažena). Ve své představě máme něco na mysli, jsme s to orientovat se na sám řád skutečnosti.

Jedná se o celek vědomých a nevědomých psychických zážitků a zkušeností jedince.

Šířeji znamená mysl souhrn psychických procesů zahrnujících:

a) cítění; b) chtění; c) myšlení; d) smýšlení.

Mysl je abstrakce, zahrnující v sobě:

a) inteligenci; b) hodnoty; c) názory; d) emocionalitu člověka.

Vědomí

Zvláštní realita – sféra niternosti (niternost je zóna /dynamická jednota/ středu duše, nitra, ducha – Hérakleitos, Platón, Aristotelés, A. Augustinus) vlastní člověku, interiorita (interiorita – u R. Descarta: věc myslící jakožto základní mentálnost, vědomí), jež se může otevírat světu, určité exterioritě (vnějšku), být si ji vědoma. Může se vztahovat i sama k sobě, ke svému středu (reflexe, sebereflexe, transcendentální subjektivní vědomí) a mít se sebou nějakou zkušenost, prožívat se, zkoumat se, zakoušet svět i sebe sama.

Vědomí umožňuje interpretativní vztáhnutí se ke jsoucnu i celku jsoucího (bytí), a vede tak k vědění, poznání.

Vědomí je základ možnosti jasnosti o světě a člověku (až k ontologickému prohloubení, a to na základě způsobu existování). Vědomí Já, v němž se uskutečňuje akt vědomí, vlastní konstitutivní akt vědomí (noeze). Akty vědomí (akt a jeho obsah) jsou mentální procesy odehrávající se v čase.

Lidské vědomí vzešlo z vysokého stupně organizované složitosti, jež se objevila v našem vesmíru; vznikl člověk a jeho schopností reflexe, se schopností brát skutečnost na vědomí, s růstem vědomí.

K jednotě vědomí patří i akty vciťování, pociťování apod.

Myšlení

Myšlení je:

a) výraz duševní (duchovní, rozumové, zvnitřňující) činnosti člověka, jíž modeluje své vztahy k druhým, ke světu, jsoucnům a bytí ve formě pojmů, úsudků;

b) určující představování, vytváření myšlenek (noemat), vzešlých z chápání diferencí (rozdílů) mezi znaky a významy;

c) zvláštní akt chápání a poznávání problémů, vedoucí k jejich řešení.

V myšlení vystupuje věc tak, jak je, ve své pravdě. Myšlení se takto artikuluje v řeči, stává se událostí.

Myšlení:

a) znamená v souhrnu rozumovou činnost, která označuje schopnost prezentace procesů a daností vnitřního a vnějšího světa;

b) jedná se o proces řešení problémů, který zachází s vjemy a představami;

c) zpracovává a využívá informace.

Myšlení je proces vědomého odrazu skutečnosti v takových jejích objektivních vlastnostech, souvislostech a vztazích, do kterých se zahrnují i objekty nedostupné bezprostřednímu smyslovému vnímání. Je to poznávací proces probíhající mezi člověkem a okolím. Jedná se o proces analýzy, syntézy, a odvozených myšlenkových operací. Myšlení je sociálně podmíněno a nerozlučně svázáno s řečí.

Existuje dělení myšlení na:

1. Myšlení vědomé, kontrolované člověkem a probíhající v představách, obrazech, symbolech a znacích, tj. slovech.

2. Myšlení neuvědomované, nekontrolované vědomím, probíhající sice též na neurofyziologické úrovni, avšak jinými mozkovými mechanizmy – proto i přehled druhů

myšlení uváděných v literatuře zahrnuje myšlení:

a) záměrné a pozorností kontrolované – většina myšlenkových operací;

b) bez účasti vůle – např. asociativní;

c) probíhající proti vůli jedince – např. myšlení ulpívavé, vtíravé.

Při myšlenkovém procesu dochází k duševní (duchovní) činnosti člověka, jímž modeluje své vztahy k sobě, k druhým, ke světu, jsoucnům a bytí:

1) ve formě – a) pojmů, b) soudů, c) úsudků, d) symbolů;

2) za účelem nalezení obecných zákonitostí, souvislostí, vztahů a celkové analýzy světa, který nás obklopuje.

Jedná se o souhrnnou rozumovou činnost (jako specificky lidská forma zpracování informací) a zároveň s vnímáním a pamětí se řadí ke kognitivním (poznávacím) funkcím.

Myšlení označuje schopnost vědomé prezentace procesů a daností vnitřního a vnějšího světa. Tuto specifickou formu smysluplného zprostředkování je možné pokládat za základ lidského vztahu ke světu.

Abstraktní myšlení:

1. Myšlení charakteristické schopností konceptualizace a zobecňování symbolů verbálních nebo neverbálních.

2. Kognitivní funkce založená na umění přesouvat podle potřeby myšlenkovou pozornost od konkrétních jevů k abstraktním, od celku k jeho částem.

Myšlenka

je výsledek rozumových operací odrážející vztahy, souvislosti mezi předměty a jevy vnějšího a vlastního, vnitřního světa; uvědomované ve vnitřní řeči, vyjádřené slovem, písmem či jinými symboly.

Myšlení a jazyk

Jsou vzájemně spjaté, nikoli však totožné. Myšlení se uskutečňuje pomocí jazyka, tedy symbolů, bez nich není možné zobecnění jako základní myšlenková operace. Avšak myšlení se řídí zákony logiky, zatímco jazyk a řeč zákony lingvistiky, kde hrají svou roli gramatické, stylistické či expresivní zákonitosti.

Miroslav Petříček ve své knize Myšlení obrazem uvádí:

„Co tedy vůbec znamená, když říkáme, že myslíme? Přece ten, kdo jedná, uvažuje, jinak by nejednal, nekonal, pouze prováděl nesmyslné pohyby. Navíc slovo myslet je bezprostředně spjato s jinými, nějak příbuznými, leckdy téměř synonymy: vědět, uvažovat, rozumět.“

Myšlenkové postupy (operace)

Do myšlenkových operací můžeme zařadit:

analýzu, syntézu, dedukci, indukci, abstrakci, konkretizaci, generalizaci, determinaci a klasifikaci.

Analýza

Rozbor, proces zkoumání, který:

== provádí rozklad:

1) jednotky v mnohost; 2) celku v jeho části (prvky); 3) souboru v jeho jednotlivé složky; 4) dění v jednotlivé stupně; 5) pojmu v jeho atributy;

== hledá příčiny, souvislosti, význam a vztahy mezi prvky (částmi) celku.

Druhy analýzy:

a) elementární; b) kauzální; c) logická; d) fenomenologická; e) jazyková; f) psychologická.

Analýza znamená rozkládání (pojmové) celku na části.

Myšlenková analýza rozlišuje (člení) jednotlivé části myšlenkového předmětu, tématu, myšlenkové směsi.

Opakem analýzy je syntéza.

Syntéza

Sloučení (spojení, provázání, sjednocování) oddělených částí.

Složení částí ve smysluplný celek. Jedná se o myšlenkové sjednocení. V gnozeologii je syntéza spojením rozmanitých pocitů, představ a pojmů v procesu poznání. Znamená metodu a postup, který sjednocuje, skládá a spojuje základní prvky poznání předmětu, jevu, částí do celku.

Shrnuje rozličné (různé) v jednotu (Kant).

V Hegelově dialektice syntéza znamená krok, překonávající konflikty (teze – antitéze) uvnitř starého, takže vzniká nové.

Syntéza je jednota protikladů.

Syntetické soudy jsou spojeny s empirickými fakty. Jejich pravdivost závisí na zkušenosti. Jedině tyto soudy rozšiřují naše vědomosti.

Syntéza jde ruku v ruce (dialekticky) s diferenciací (rozčleňováním) a dezintegrací.

Syntéza je opakem analýzy.

Dedukce

Z lat. deductio = odvození.

Uplatnění obecného poznatku na konkrétní jev, předmět. Postup od obecného ke konkrétnímu. Odvozování, myšlenkový postup poznání, vysvětlování a odkazování od obecného k jednotlivému, zvláštnímu. Metoda odvozování konkrétních (jednotlivých) znalostí z obecných principů, zákonů a vět. Prostředek ověřování hypotéz a teorií.

Vyvozování či odvozování z něčeho, činění závěru, deduktivního argumentu (úsudku).

Dedukce může být dialekticky spjata s indukcí.

Dedukci upřednostňují racionalisté. Tvoří základ matematiky.

Protikladem dedukce je indukce.

Indukce

Z lat. inductio = uvádění.

Postup od konkrétního k obecnému. Vyvozování obecného tvrzení z jednotlivých případů. Myšlenkový postup a postup poznání od jednotlivého a zvláštního k obecnému, zobecňování. Metoda, jak vyvozovat obecnou zákonitost (obecné tvrzení) z jednotlivých (konkrétních) pozorovatelných případů. Prostředek tvorby hypotéz a teorií (cestou zobecňování faktů).

Indukci upřednostňují empiristé.

Tvoří základ empirické vědy.

Protikladem indukce je dedukce.

Abstrakce

Myšlenkové odhlížení od nepodstatných vlastností či vztahů týkajících se daného předmětu a věcí ve světě.

Vyčlenění podstatných a obecných vlastností předmětů a jevů. Součást procesu poznání. Podstata rozumové činnosti (druh myšlenkové operace od smyslově konkrétního uchopení předmětu k jeho pojmu) a forma pojmového procesu, při kterém se odhlíží od jednotlivých věcí a soustřeďuje se na obecná určení, znaky, vlastnosti.

Vyzvednutí jistých stránek či rysů a potlačení ostatních.

Abstraktní:

Znamená odtažitý, obecný, schematický, vzniklý abstrakcí.

Je viditelný či chápaný obecně bez jednotlivostí, které nejsou z daného hlediska důležité,

aby vzniklo, co je např. různým předmětům společné.

Formy abstrakce:

a) izolující = vyzvedává jednotlivé společné znaky; b) generalizující = vytváří druhové a rodové pojmy.

Abstrakce je opakem konkrétního.

Konkretizace

Uplatnění podstatných a obecných vlastností a jevů.

Opak abstrakce, důraz na detaily.

Generalizace

Zobecnění; hledání společných vlastností jevů.

Vydělování společných znaků jednotlivých jevů (předmětů); znaky platí pro všechny prvky téhož druhu.

V teorii poznání myšlenkový proces, při kterém se tvoří obecné pojmy z méně obecných nebo jedinečných tím, že se vystihnou jejich společné rysy.

Generalizace je opakem determinace.

Determinace

Z lat. determinátio = vymezení, ohraničení, určení. Názor, že každé dění je nutným důsledkem podmínek a příčin.

Omezení rozsahu pojmu udáním specifických znaků.

Vztažená na realitu je zákonitým určením událostí svými příčinami.

Determinace je opak abstrakce.

Klasifikace

Klasifikace = hodnocení = srovnávání + uspořádání + třídění. Znamená zařazení, systematizaci, třídění, členění, hodnocení podle určitých znaků, dělení podle tříd. V teorii poznání vyjasnění rozsahu pojmu.

Analytická klasifikace = postupuje od obecných pojmů k méně obecným, až k jedinečným.

Syntetická klasifikace = postupuje od jedinečných pojmů k obecným.

Každá klasifikace zahrnuje klasifikovaný celek, členy klasifikace a základ.

6. Druhy a formy myšlení

Druhy myšlení

Motorické myšlení – počáteční forma myšlení. K řešení problémů dochází pomocí pohybové manipulace s předměty.

Imaginativní myšlení – pracuje s názornými obrazy a představami.

Abstraktní (propoziční) myšlení – pracuje se slovy, větami a pojmy.

Názorné myšlení – problém je řešen s využitím názorných představ.

Abstraktní teoretické myšlení – problém je řešen s využitím abstraktních představ. Užívá se při řešení teoretických úkolů. Jedná se o vyšší stupeň myšlení.

Myšlení má tři formy

1) pojem; 2) soud; 3) úsudek.

Pojem

Smysl jména, jazykového výrazu. Význam slova.

Určitá fixovaná jednota (identita) charakterizující dění, daná myšlením, konstituovaná (vytvořená) myslícím subjektem (ve výkonu identifikace).

Základní forma myšlení, která zabezpečuje vystižení obecných a podstatných znaků jevu a předmětu.

Nositelem významu pojmu je definice. Význam slova označujícího určitou skupinu předmětů či jevů, které mají shodné podstatné rysy.

Zásadní nástroj filozofie.

Elementární forma odrazu skutečnosti v myšlení.

Zobecněný obsah poznání, umožňující myšlenkové operace (pojmově-logické myšlení).

Vede k soudu a úsudku.

Pojmy slouží k určování jsoucího.

Soud (propozice)

Vyjadřuje vztah mezi jevy, předměty nebo jejich znaky. Je význam věty. Je to myšlenka, kterou tato věta vyjadřuje. Souzení (uskutečňování soudu jsoucím Já) je sám akt myšlení. Výtěžkem souzení je nová myšlenka, zjevující řeč.

Soudy (výpovědi, soudová mínění, úsudky, predikace) se týkají stavů věcí, jak to s nimi je, co jsou. V soudech (se svou strukturou subjekt – spona – predikát) jsou věci zachyceny, posuzovány z hlediska pravdy a nepravdy (omylu).

U každého soudu se rozlišují tyto kategorie:

1) rozsah (kvantita: obecný, částečný soud);

2) kvalita (kladný, záporný soud);

3) relace (kategorický, hypotetický, disjunktivní soud);

4) modalita (stupeň nutnosti: problematický, asertorický, apodiktický soud).

Úsudek (argument)

Sděluje vztah mezi soudy.

Spojení soudů, z nichž jeden je zdůvodňován (podporován) druhými soudy.

Odvozování výroku z jiných výroků pomocí určitých pravidel (důkaz).

Druhy úsudků:

1) úsudky bezprostřední (jednoduché důsledky), obsahující pouze jednu premisu; 2) úsudky zprostředkované, mající více premis, zvláště dvě (sylogismus – soudné myšlení, konečný úsudek, závěr).

Obecně a zjednodušeně můžeme říci, že filozofické myšlení v sobě, kromě jiného, zahrnuje tři základní nosné pilíře, které byly dány antickou filozofií a platí dodnes:

1/ Dialektika: Sokrata, Platona a Hegela.

2/ Logika: Aristotela.

3/ Racionalita (racionální uvažování – usuzování).

7. Dialektika, logika, racionalita, iracionalita

Dialektika

Původně umění vést rozhovor, umění otázky a odpovědi, tedy činnost výměny myšlenek v rozmluvě, kdy se hledají argumenty pro a proti, kladou se otázky, vytvářejí se myšlenky a dospívá se k něčemu novému.

Dialektika je:

C) Ontologie (metafyzika, filozofie bytí)

8. Metafyzika a ontologie – jejich vymezení

9. Bytí a jsoucno, existence a skutečnost

10. Filozofické směry (koncepce) řešící povahu a projevy bytí jsoucna

(Realismus, fenomenalismus, idealismus, materialismus, monismus, dualismus, pluralismus)

11. Ontologické a ontické. Ontologická diference

12. Základní kategoriální aparát ontologie a metafyziky (Pojem, kategorie, princip; konkrétnost a abstraktnost; identita /totožnost/, diference /rozdíl/; determinace /určení/, dependence /podmíněnost/; kauzalita /příčina a účinek/, finalita; protiklad /rozpor/, dimenze /rozměr/; jednota /shoda/, mnohost /pluralita/; analogie; transcendence.)

D) Gnozeologie (noetika, epistemologie, filozofie poznání)

13. Filozofie poznání – gnozeologie, noetika, epistemologie vymezení a jejich charakteristika

14. Poznávací (kognitivní) proces a jeho struktura