Zrcadlo Věčnosti

Pavel Sebastian Huška

1989 - 1998

Věnování

Věrušce…

ÚSVIT VĚČNOSTI

Majestátně stoupajíc,

tichem, jež ji provází,

nad prázdnými pláněmi

nová hvězda vychází.

Zjevila se v dálavách,

prazábleskem bytí,

pusté prázdno okolní

hluboce však cítí.

By svou smutnou samotu

učinila krátkou,

hvězda stvoří planety,

jimž teď bude matkou.

Po svém mocném zrození,

jak praví řád odvěký,

dcery její kolem ní

kroužit budou navěky.

Poprvé tak vychází,

pustou zemi osvítí,

proudy světla oslavujíc

nové říše dobytí.

Světla, které promění

černou propast temnot

ve studnici bohatství,

svět, jenž zplodí život.

Hvězda, která dálkou

nekonečnou cestuje

a která všem slávu

Stvoření teď zvěstuje.

A každý den nad Zemí,

ráno, než se vynoří,

rudou barvou východu

obloha se rozhoří.

A tak, když se rozednívá

nad bývalou propastí,

není to jen pouhý úsvit,

je to úsvit Věčnosti…

VE SNU

Klidný večer pokročil,

sfoukneš plamen svíčky.

Zvláštní svět se probouzí

za ztěžklými víčky.

Vlahý jen listím

šelestí vánek,

s hlubokou nocí

přichází spánek.

Za jeho branou

slyšíš zvon znít.

Jdeš nyní za ním,

začínáš snít.

Tělo teď odpočívá

a kamsi odplouvá.

Duch tvůj za ním se dívá,

ve snu…

Nad temným obzorem,

tam, v dálce mlhavé,

oblaky prosvítat,

zříš světlo prchavé.

Se zvukem zvonu

míříš tím směrem,

nad zemí pluješ

přízračným šerem.

Z duše se stal stín

a hvězdy svítí.

Mysl tvá odlétá k nim,

ve snu…

Do království divů,

které bdící nevnímají.

Na rtech slova kouzel,

obrazy hned ožívají.

Zemský povrch mizí

a stává se neskutečným.

Vydáváš se na pouť,

vstříc dálavám nekonečným.

Ruce, když sepjaté jsou

a noc je tichá.

Oči tvé zamčené jsou,

ve snu…

Závratné a předlouhé

je tvé snové putování.

Bloudíš říší tajemnou,

vracíš se až za svítání.

Noc potichu odešla,

slunečný den vzplál.

Břeskné ráno povstalo,

ty však ležíš dál.

Tělo je již plno síly,

přesto oči zavíráš.

Chceš být aspoň ještě chvíli

ve snu…

VODOPÁD SMUTKU

Chladná řeka bezejmenná,

divým proudem štvaná.

Moře sic tak daleko jest,

voda přec je slaná.

Cítím ji, když unaven,

na konci sil vskutku,

nahý stojím v mrazivém

vodopádu smutku.

Mrznu a mdlé okolí

snad se mi jen zdá.

DUCH

EBENOVÝ DÉŠŤ

ZIMNÍ SEN

KOUZLA

STRACH

OBŘAD NOCI

MARNĚNÍ

POUTNÍKOVY CESTY

OLTÁŘ ZOUFALSTVÍ

ČERNÁ KOMNATA

TAM

DÍTĚ TEMNOT

TO

PRINCEZNA SOUMRAKU

SAMOTA

NA KŘÍDLECH NOCI

POHŘEBIŠTĚ NADĚJÍ

SNY

CESTY