HLINĚNÁ BOŽSTVA

Martin Koláček

1. SKÁLA ODPLATY

Nad skvostně bílým vápencovým údolím se tyčila ostrá bílá skála. K ní vedla jen jedna cesta, dlážděná černým obsidiánem. Když jste po cestě přišli, měli jste pocit, že skála nikde nekončí, jako by kdesi v závratné výšce plynule navazovala na oblohu. Jako by protínala sluneční kruh ve dví.

Kdybyste však přišli takhle blízko, zaujalo by vás ještě něco jiného. Teprve až na úpatí skály byste si všimli, že není tak bílá, jak se zdálky zdá. Její sněhobílou tvář hyzdily ošklivé hnědé fleky a pramínky. Nejspíš byste se při tom pohledu otřásli hrůzou, protože hnědé fleky byly zaschlé krůpěje bláta, krve Hliněného.

Teprve pak byste vzhlédli vzhůru a uviděli ho.

Až na samé špici skály bez hlesu visel Hliněný. Už dávno nekřičel, ačkoliv hřeby, jimiž byl ke skále připoután, jej trýznily stejně jako před tisíciletími.

Ten Hliněný byl Ion, jeden z posledních Starších. A byl zde připoután, vystaven spalujícímu slunečnímu kruhu a bolesti z otevřených ran, aby pykal za své strašné zločiny.

Už tisíce let sem nikdo nechodil. Ani těch pár Kamenů, které si na něm v minulosti tak rády vylévaly zlost. Ani ti Hlinění, kteří na něj pokřikovali, že je zradil. Nikoho už nezajímal. Dávno přestal vyhlížet jakoukoliv společnost.

Proto si toho dne nevšiml postavy, jež se pomalu blížila po obsidiánové cestě.

Byla to Hliněná žena, s tváří zvrásněnou jako pískovcové údolí. Z té tváře byste vyčetli bolest, snad dokonce větší, než jakou prožíval odsouzený. Možná proto, že rána, s níž se žena potýkala, byla ještě čerstvá.

Přišla až ke skále a zavolala odsouzeného jménem.

Ion shlédl dolů: „Netušil jsem, že tě ještě někdy uvidím. Po tom, cos na mě křičela naposled. A po tomhle,“ pokýval hlavou směrem ke svému hrudníku, kde byla viditelná velmi ošklivá puklina.

„Bolí to moc?“ zeptala se žena.

„Jestli to bolí?“ suše se rozchechtal odsouzenec, až mu z puklin vyletěl prach, „samozřejmě, že to bolí. Ale jeden si tak nějak zvykne, že ano.“

„Dospěla jsem k závěru, že jsem k tobě možná byla nespravedlivá.“

Ion se zase rozchechtal. Pak se rozkašlal. Smích jeho vysušenému tělu nedělal dobře.

„A za co vděčím tvému nečekanému prozření?“ zeptal se pak, když se jeho kašel uklidnil.

„Aerea je mrtvá,“ odpověděla prostě.

„Mrtvá?“ Ion na ni upřel své oči, dva popraskané, věky a bolestí omleté polodrahokamy.

„Ano, mrtvá. Abych byla přesná, její tělo se nenašlo. Ale zmizela. Stejně záhadně jako všichni předtím.“

„Tak jak víš, že je mrtvá?“

„Aerea byla jako moje sestra. Bylo tam pouto. A teď je přerušené. Cítím to. Je mrtvá.“

„To je... to je mi líto.“

„Aerea zemřela, zatímco ty jsi byl připoutaný ke skále. Iriana tvrdí, že jsi to stejně udělal ty. Že jsi měl komplice. Ale já jí už nevěřím.“

„Takže konečně věříš, že jsem nevinný? Pomůžeš mi dolů?“

„Víš, že nedokážu jít proti jejímu kouzlu. Nevládnu takovou silou, abych vytáhla hřeby, které ona zabila. A kromě toho mám pořád problém smířit se s představou, že ty jsi celou dobu ten dobrý a ona ta špatná. Přece jen, důkazy proti tobě zněly dost přesvědčivě.“

„Aha, no to je skvělé! Takže jsi přišla, abys mi řekla, že možná připouštíš variantu, že bych mohl být nevinný? A to je všechno? A teď odejdeš a vrátíš se do města, kde Iriana spokojeně zotročuje Hliněné?“

„To je vlastně další věc, díky níž jsem jí přestala věřit. Říká, že tvoje zločiny jsou důkazem, že Hlinění jsou rozpadlí nejen fyzicky, ale i morálně. Tak jsem se jí ptala, jestli za morálně rozpadlou považuje i mě. Řekla, že ne, že se to netýká Starších. Že ti mají v sobě božskou esenci. Ale ty jsi přece taky Starší. Tak jak na tobě mohla založit pravidlo, na jehož základě odsuzuje všechny Hliněné? Vždyť je to protimluv.“

„To je typická Iriana. To je jako mluvit do skály.“

„Na druhou stranu, někdo musí udržet řád. A to ona dokáže.“

„Ale za jakou cenu?“

„Kdyby nevládla menším bytostem ona, pak kdo? Ty ani já určitě ne.“

„Já myslím, že tyhle ‚menší‘ bytosti by si klidně mohly vládnout samy.“

„Tomu přece nevěříš!“

„To víš, že tomu věřím. Ale na tom nezáleží. Je nějaká šance pomoct mi z téhle mučírny?“

„Možná, možná... Nedokážu tě sice sundat, ale existuje něco, co bych udělat mohla.“

„A to?“

„Můžu oživit ty hřeby, jimiž jsi přibit.“

„Cože? A k čemu mi to bude dobré? To čekáš, že se pak odplazí pryč?“

„Vlastně ano, přesně na to jsem myslela.“

„A co když ne? Co když se jenom budou kroutit a trápit mě ještě víc?“

„Já myslím, že to právě dokáže tvoji nevinu. Iriana tě jimi přibila jako trest za tvoje zločiny. Když ožijí, budou se snažit splnit svoje poslání. Jestli jsi vinen, zůstanou a budou tě trápit ještě víc. Máš-li ale svědomí čisté, bylo by to popření jejich úkolu. Takže tě časem nechají být. Co říkáš? Mám to udělat?“

Ion neodpovídal.

Žena smutně sklopila oči.

„Aha,“ řekla, „takže nakonec měla Iriana pravdu. Udělal jsi to.“ Otočila se a měla se k odchodu.

„Počkej,“ zastavil ji odsouzený, „tak to není.“

„Kdybys byl nevinen, nabídku bys přijal.“

„Ale... já jen... mluvila jsi o čistém svědomí. To, proč tady visím, jsem neudělal. Ale čisté svědomí nemám.“

Žena se opět otočila směrem k němu: „Promiň, ale to mi zní jako výmluva. Nejsi přikován kvůli nějakým morálním prohřeškům, které snad trápí tvé svědomíčko. Je to trest za zločin nejvyšší, za čtyřnásobnou vraždu. Jmenovali se Iniaea, Illia, Ieth a Is. Zavraždil jsi někoho z nich?“

„Ne.“

„V tom případě by hřeby setrváním na svém místě popíraly svůj smysl existence.“

„Jsi si tím jistá?“

„To ne, život je nevypočitatelný. Ale věřím, že to tak bude.“

„Dobře. Tak to tedy udělej.“

Hliněná žena položila ruku na skálu a zavřela oči. Z ruky vystřelilo světlo, které stíralo fleky suchého bláta, skrz něž se šířilo vzhůru. Dorazilo až k Hliněnému a vstoupilo do hřebů, držících ho ve skále.

Údolí se rozeznělo Ionovým křikem, jak se hřeby začaly kroutit v jeho ranách.

„Teď se konečně dozvíme pravdu,“ usmála se žena.

ČÁST PRVNÍ: LOTŮV PŘÍBĚH

2. PŘEPADENÍ

Do kamenného města se plížila noc. Paprsky slunečního kruhu zapadajícího za obratník odhalily blátivý stín, vykreslený proti bílé vápencové zdi. Lot, bezvýznamný Hliněný zlodějíček, se stejně jako noc plížil ulicemi. Ruce rozpraskané mnohými boji měl založeny v podpaží, kde aspoň trochu nasávaly vlhkost potřebnou ke své regeneraci.

Zoufale potřeboval bláto. Ne suchou zeminu, která ležela za hranicemi města, ale opravdové bláto. Vlhké, mazlavé, studené. Jenže jediní, kteří v tomhle městě vlastnili bláto, byly Kameny. Ne že by je snad potřebovaly. Ale vlastnit veškeré zásoby vody znamenalo držet v područí Hliněné, kteří byli ochotni udělat cokoliv, aby ji dostali. Vykonávat jakoukoliv práci, poskytnout sebevíc ponižující službu, žebrat, krást.

V ulici před ním se ozvalo zapleskání. Lot ztuhnul a skrčil se do stínu. Tohle nebyl zvuk kroků Kamene, ani suchého Hliněného, zoufalého ze své rozpadající se existence. Tohle byl Hliněný z lepší vrstvy. Snad majordom některého šlechtického Kamenného rodu nebo šťastlivec, jemuž se dostalo vzdělání v geologii. Zavrženíhodného kolaboranta, co díky vzdělání získal pozici mezitlakového interpreta, specializujícího se na zprostředkování spolupráce bytostí obou forem. Jeden takový kdysi Lota do města nalákal příslibem práce za spoustu bláta a pak jej nechal ležet schnoucího na ulici.

Ať tak či onak, tenhle Hliněný potulující se noční ulicí je jistě nepřímo zodpovědný za zoufalou situaci, v níž se jeho bratři a sestry nacházejí. A proto není třeba mít s ním jakékoliv slitování.

Pleskavé kroky se blíží. Lot se přikrčí ještě víc, vytáhne ruce z podpaží a zvedne je před sebe.

Už jen pár kroků. Tři, dva, jeden...

Vyskočí, neznámému přikryje ústa a stáhne ho k sobě za roh.

Chlad vlhkého bláta se rozlije na jeho rozpraskaných rukách. Ten sladký pocit jej na chvíli zastaví.

A to je chyba.

Přesně ta chvíle ho stojí výhodu, kterou získal momentem překvapení. Do jeho hlavy udeří dobře udržovaná pěst. Ztrácí rovnováhu a padá na záda. Cítí, jak popraskala. Následuje kop, který mu rozdrtí prsty na noze.

Útočníka se zmocní panika. V šíleném pokusu o sebezáchovu vykopne zdravou nohu proti kolenu soupeře. Ten spadne na něj a začne zuřivá bitka na zemi.

Lot má za sebou nespočet bojů a zná veškeré zápasové finesy, ale soupeř je dobře stavěný a perfektně udržovaný. S jeho celistvýma rukama se Lotovy rozpraskané pahýly nedají srovnávat. Po pár úderech zlodějíček ví, že tohle nemůže vyhrát a že bude záležet na jeho nepříteli, zda jej vůbec nechá přežít. Jako ubohou trosku, které nezbyde než žebrat na náměstí o trochu bláta na zacelení životu nebezpečných ran.

A náhle tlak skončí.

Nepřítel ho nechal být? Proč?

Odpovědi se mu dostane vzápětí. Než se rozkouká, drží ho jiné ruce. Ještě pevnější a vražednější. Pěsti Kamene tak tvrdého, že by mu stačilo jednou udeřit, aby Lota zbavil jeho zoufalého života.

***

„Ale ale,“ zaštěrkal smíchy Kamenný strážný, „copak to tu máme? Dva pouliční rváče?“

„Já nejsem rváč,“ bránil se Hliněný, jehož Lot napadl, „jsem zaměstnaný u...“

„Ticho, ty bláto!“ vyštěrknul na něj strážný tak ostře, že napadený opravdu zmlknul, „mě nezajímá, kde seš zaměstnanej, ty špíno! Bitky na ulici jsou proti zákonu.“

„Ale já byl napaden...“

„To tě neopravňuje k tomu, aby ses tady rval!“

„Co jsem měl dělat? Jen jsem se bránil!“

„Měls zavolat hlídku! Hej, Křemloune!“ zakřičel na svého kolegu, který držel Lota, „drž toho prachopsa pořádně, jo?! Takovýdle nebudem u nás ve městě trpět!“

„Ale já jsem nemohl...“ pokusil se ještě bránit napadený. Na jeho tvář narazila kamenná dlaň. Byla to jen lehká facka, ale pro Hliněného natolik drtivá, že jej umlčela.

„Jdete oba s náma!“ napůl oznámil, napůl rozkázal strážný, „budete ležet v Prašnejch dírách, než se rozhodne, co s váma. Teda pokud se mezitím vy dva vybláťové vzájemně nezabijete!“

***

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Hliněný, kterého Lot napadl, nyní jeho spoluvězeň v jedné z Prašných děr.

„Tě vážně zajímá moje jméno?“ odvětil Lot, ležící na podlaze tak, aby co nejméně cítil praskliny na svém těle.

„Ani ne, ale nechci posledních pár století svého života mlčet.“

„Tak klidně mluv. Ty seš kdo?“

„Rok, až do dneška velmi úspěšný úředník. Ty?“

„Lot, až do dneška docela úspěšnej zloděj.“

„Proč jsi mě vůbec napadl?“

„Koukni se na mě, jsem samá prasklina! Potřebuju bláto.“

„Proč jsi mě třeba nepožádal?“

„Protože nejsem žádnej prachsprostej žebrák!“

„Jasně, takže přizabít někoho je lepší, co?“

„Nemusel ses prát.“

„Aha, takže jsi čekal, že řeknu něco jako: ‚Prosím, neubližuj mi, tady máš všechno, co mám‘?“

„Ostatní to tak udělali.“

„A to je lepší než žebrat?“

„Jo, protože dostanu víc než nějakej blbej desátek. Vezmu si všechno. Ty máš stejně v tý luxusní jeskyni, kde žiješ, dost.“

„Nežiju v žádné luxusní jeskyni. Mám pronajatý pokoj v domě, co patří úřadu.“

„Proti tomu, kde přespávám já, je to luxus! A vůbec, kdybych tě požádal, nic bys mi nedal.“

„Jak to můžeš vědět? Kdybych viděl, v jakém jsi stavu...“

„No výborně, tak teda prosím prosím, moc se lísám, dáš mi nějaký bláto?“

Rok mlčel.

„Jo, to jsem si myslel,“ suchými rty se zasmál Lot.

„Jenže teď jsme v trochu jiné situaci, že? Teď už musím vystačit s tím, co mám. Už žádné ‚doma v luxusní jeskyni‘ nebude.“

„Nekecej, nic bys mi nedal ani tam na ulici.“

„No dobře, nedal. A co? Já pracuju! Všechno, co mám, jsem si tvrdě vydobyl.“

„Jo, já taky,“ zasmál se Lot.

„Na úkor jiných!“

„A ty snad ne?! Kolik takovejch, jako jsem já, prošlo tvojí administrativou, co? Kolik z nich skončilo v Prašnejch dírách?“

„Jen ti, co porušili zákon.“

„Jo. Jako teď ty. Máš, cos chtěl. Stal ses obětí systému, kterýmu jsi pomáhal.“

„Ty jsi prachošuk!“ zakroutil hlavou Rok.

Několik let seděli potichu. Pak se zeptal Lot mnohem smířlivějším tónem: „Myslíš, že je tohle vážně posledních pár set let našich životů?“

Rok se jen ušklíbl: „Já jsem tu statistiku dělal. Z Prašných děr se nikdy nikdo nevrátil.“

3. KAPITÁN KNUM

Druhý den byli vyvedeni na kraj kamenného lomu, kde je strážní postavili do řady vedle osmi jiných vězňů. Desítky dalších zahlédl Lot dole v lomu, jak těžce pracují na ostrém vysušujícím slunci, častováni nadávkami a někdy i ranami Kamenných strážných.

„Tak to vypadá, že nás rovnou nepopraví,“ zašeptal Rok.

„Rovnou ne,“ odpověděl Lot. Jako by na tom záleželo, pomyslel si.

„Ticho tam!“ zařval dozorce a udeřil svojí ohromnou kamennou pěstí. Lot se bez hlesu svezl k zemi.

„Vstávej, blátošmejde!“ zakřičel zase dozorce a nakopl ho, „nebo dostaneš víc!“

Jenže vězeň byl po ráně pěstí tak otřesen, že měl pocit, jako by se neměl zvednout už nikdy. Hlava se mu točila. Něco v ní bylo roztříštěno na prach.

„Povídám, vstávej!“ Dostal kopanec do vyschlého hrudníku, který, se strašidelným zvukem drolící se hlíny, popraskal. V hrůze, že by opravdu mohly následovat další, ještě fatálnější rány, Lot vstal. V první chvíli měl pocit, že omdlí, ale někdo ho zachytil.

„Jak dojemné,“ zasmál se strážný ironicky směrem k Rokovi, který teď podpíral svého zraněného kolegu, „poděkuj tady blaťoušovi, špíno, jinak bych tě rozkopal na prášek do těživa!“

Vězeň v odpověď jen zasténal.

„Takže blaťáci!“ oslovil strážný všechny nastoupené Hliněné obvyklou urážkou, „já jsem major Knum, vaše noční můra. Moje obsidiánové oko vás bude sledovat na každém kroku, žádná nepravost se před ním neschová.“ Ukázal na své oči, které byly opravdu tvořeny dokonale hladkými, dokonale černými obsidiány. Lot ucítil náhlou touhu tyhle dva luxusní drahokamy vyloupnout a zahodit a pak se bavit tím, jak je bude slepý dozorce hledat.

Strážný Knum pokračoval: „Dnes budete všichni přesunuti z Prašných děr do ubikací místního pracovního tábora. Dostanete vodu. Ano, slyšíte správně, bažinožrouti! Dostanete dostatek bláta, abyste se mohli patřičně zcelit před zítřejší namáhavou prací.“

Někdo ze skupiny radostně zavýsknul. „Ticho!“ zařval major a výtržníka stihl stejný trest, jako předtím Lota.

„Každý z vás dostane nástroj,“ pokračoval Knum a na jeho pokyn začal jeden ze strážných rozdávat kamenné čepele, nasazené na rukojeti z kmene stromu, „za nástroje ručíte vlastní hlavou. Je vám to jasný, prachudáci?! Ztráta nebo zničení nástroje znamená, že navštívíte Jeskyni odplaty. A Jeskyně odplaty je, blaťáci, řešení konečné. Poškození nástroje v průběhu práce se považuje za menší přestupek. Nástroj vám bude vyměněn a zároveň snížen příděl vody na příštích tisíc let.“

Lot sevřel pahýlem, který kdysi býval rukou, majzlík, na němž nyní dle slov dozorce záležel jeho život. Měl neskutečnou žízeň. Ve vězení trochu vody dostal, ale stěží dost na to, aby zacelil život ohrožující rány. Nemohl se dočkat onoho slíbeného bláta.

„Nyní vám seržant ukáže vaše ubikace,“ pokračoval Knum, „ráno, jakmile slunce přeleze obratník, budete připraveni na pracovišti. Kdo nebude, skončí v Jeskyni odplaty. A nezapomeňte, blaťouši, že vás pořád sledují moje obsidiánové oči! Jediná výtržnost, jediné neuposlechnutí rozkazu a skončíte kde?“

Vězni mlčeli, příliš se báli, že jakmile promluví, srazí je majorova pěst.

„No tak!“ rozkřičel se, „ptám se vás snad na něco!“

„V Jeskyni odplaty,“ odpověděl jeden z vězňů. Vzápětí dostal ránu pěstí a spadl na zem.

„Řek jsem...“ zařval na něj major Knum, „ptám se vás snad na něco?! Řekl jsem, že budete mlčet a to taky budete, blátošmejdi!“

Raněný vězeň byl dostatečně inteligentní na to, aby se nepokoušel protestovat proti do očí bijící nespravedlnosti dozorcova jednání.

„Tak co, kde všichni skončíte?!“

Nikdo z vězňů nebyl tak hloupý, aby se nechal do stejné léčky nalákat podruhé.

„No přece v Jeskyni odplaty, tupci!“ zařval na ně, „já jsem vždycky říkal, že Hlinění mají hlavy plný sraček! A teď pochodem v chod za seržantem! A kdo se bude loudat, dostane ránu!“

***

„Stejně jsou tyhle nástroje fascinující, co?“ ozval se Rok, zatímco Lot žíznivě nasával skromnou zásobu vody, kterou měl připravenou na ubikaci, již sdíleli s dalšími dvaceti odsouzenci.

„Jaký nástroje?“ nesoustředil se Lot.

„No ty klíny, přece! Napadlo tě někdy, že se správným nástrojem v ruce můžeš rozbít kámen? Že stačí zaseknout čepel, zapáčit a hliněnýma rukama ho roztrhat?“

„Hm, asi proto se nikdy nikdo nevrátil.“

„Zajímalo by mě, proč vůbec ten kámen kutají.“

„Jako živý Kámen?“

4. ČEPEL Z VÁPENCE

5. JESKYNĚ ODPLATY

6. ŠPÍNA

7. JEHO HLINĚNÉ VELIČENSTVO

8. STO TISÍC LET V DIVOČINĚ

9. VRAŽEDNÉ VLNY

10. DĚTI ŽIVOTA

11. KAMENNÉ DÍTĚ

ČÁST DRUHÁ: MASŮV PŘÍBĚH

12. OBCHODNÍK S MASKAMI

13. VĚC NÁZORU

14. NA VLNĚ GEOZÓN

15. BITVA U ČERNÉHO PRSTU

16. HLINĚNÉ STŘEPY

ČÁST TŘETÍ: AEREIN PŘÍBĚH

17. HLINĚNÁ BOŽSTVA

18. KAMENNÁ KRÁLOVNA

19. KAMENNÁ BOŽSTVA

20. VSTŘÍC ROZPADU

Table of Contents

Hliněná božstva

1. Skála odplaty

Část první: Lotův příběh

2. Přepadení

3. Kapitán Knum

4. Čepel z vápence

5. Jeskyně odplaty

6. Špína

7. Jeho Hliněné veličenstvo

8. Sto tisíc let v Divočině

9. Vražedné vlny

10. Děti života

11. Kamenné dítě

Část druhá: Masův příběh

12. Obchodník s maskami

13. Věc názoru

14. Na vlně geozón

15. Bitva u Černého prstu

16. Hliněné střepy

Část třetí: Aerein příběh

17. Hliněná božstva

18. Kamenná královna

19. Kamenná božstva

20. Vstříc rozpadu