Drahokam

Radek Škutchan

Cesta

Jen naposledy ještě se tě zeptám,

kam vede má životní, ta temná cesta?

Jednu sílu jsem našel po dlouhém čase.

Sílu, kterou jsem zpocenou rukou chytil ve vší kráse.

V mlhách si jen tak jako vlajka plála,

a před ní tyčila se velká skála.

Já dokázal ji ještě před nárazem do ní.

Odchytit do hluboké kapsy svojí.

Vůle teď má chrabřejší se náhle zdá.

Já řekl jsem si v myšlence, co připlouvala…

Nechtěj stále vězet v té vztyčené skále jako nicotná krysa!

Ale donuť ji, aby tobě odolala a na svobodu tě vypustila.

Najdi cestu v temnotě a najdi východ.

Nezastavuj, dokud neuslyšíš svůj šepot.

Potom vyběhni s nataženou rukou ven,

a zalapej po vzduchu čerstvém.

Tam už jsem ale spatřil snahu, jak kráčí přede mnou.

Společně se snahou, chytil jsem, myšlenku a sílu ohromnou.

Proto se teď tebe tady ptám.

Dovolíš, abych přistoupil?

To já jsem hodný časů pán.

Vždyť přijď i ty ke mně blíž

a poznej tak mou něžnou líc.

Já přeji si, aby moje osobnost pro tu tvou,

od teď byla záchranou.

Neboj se už kráčet vpřed.

Můj není skleněný svět.

Mám v něm pouhou lásku smělou.

A jako darem já, budu věřit tobě duší celou.

pokud daruješ mi i ty sebe, společně však se svou cenou.

Krkavčí nastal čas

Ohlédnout znamená vracet se zpět.

Vracet se jinudy, přes temný zbloudilý les.

Nemůžu věřit, snad zraku příkrému svému,

To, co světla má zde zřely.

Tož vyprávěj jinému, už on v náhlém je bdění.

Nohu přelož jen s něžností, tu třeba před první.

Teď zasténej do vzlyků, do tonů kostelních.

Do chmurných časů líbezných pěním.

Tu zaslyš se do zvuků, tu ony jsou popelem ztmavěným

a do letek krkavců, jejichž melodii s větrem si zahrají…

Žárný snad teď přešel sen, mne však v týž moment objal den

a já krok jest svůj, pojal za bludný.

jakési stíny ve smrdutých chvílích, kolem nás prolétly,

v tom snad už oni nevěří v jiných!

To splašení jsou, spolčení a běžící, nevěříc mrzouti

Oni rozhodli se sami…

Do údů pekelných, tam chtěli se pojmout

a do křídel ďáblových za čas se zarmoutit

ti bohužel navždy skončili s rány…

Už do dne nemohli vzhlédnuti…

Skončili navěky, navěky sami…

do cel jej museli tu jiní zamknout.

Už se jim ze zloby nezhojí, rány.

Tu samota samotná se všemi zakroutí.

Zbraňovat sobě nebudu, ach já nebudu,

ach já vkročím do štěstí, skrz zářné slunce

a do modliteb světa tu zase nahlédnu.

To až jednou ze svých snů budu se navracet

spanilým krokem, střídmě tak k domovu.

Maska

V duši mé, ve skrytu svém schovávám si jeden len.

Jedna víra, kterou tvoří mocných větrů vír, přetrvává přes všechen čas.

Nadchází den ze všech chmurně dlouhých dnů,

a právě v tom, já si nasazuji krycí masku zas.

Svůj len, chráním pořád silou vůle zdatně dál.

Občas však přijdu si na to všechno kolem, jen s mou maskou…

na ten chaos bídný, sám.

Náš svět už dávno z pekelných sil vzplál

Už nejde vrátit ten proud vody, který smetl všechen žal.

Sebelítost vyplývá společně s bolestí z našich srdcí

a někdy možná více, než ty by sis právě přál.

Jsem něco, jako zbloudilá duše,

Osamělý z chmurných časů…

a jen můj smělý nový plán…

Místo mé

Na malé lučině

Naděje

Návrat z oněch míst

Netvor

Neztrácej srdce

Noc

O lese

Óda pro měsíc

Oni jediní

Poeta

Poutník

Příběh

Řečí zakletou

Slib

Služebnice temna

Sonet života

Spása

Strach

Svět

Šeptání slavíkům

Tam za humny

To skryté v nás

Vanesa

Vlčí údolí

Vlk

Vody běsu

Vyhaslý uhlík

Vykreslená

Zimní čas

Zjevení

Zpověď

Zrození

Vyznání

Copyright