Korálky z rosy

František Tylšar

Pod praporem poezie...

Jihočeský autor František Tylšar se nejlépe cítí na lince poezie – osobitými verši se už roky snaží zachytit své pocity, dojmy, prchavé okamžiky i trvalé lásky, prostě vše, co prochází jeho živo- tem a stojí aspoň za malou zmínku. Jeho básně nesou vždy specifický rukopis, otevřenost výpovědi a hlavně jsou spontánními a jasně formulovanými promluvami jeho duše, s prioritním záměrem obsahu sdělení. Čtenářům jsou tudíž snadno přístupné a srozumitelné. Nechybí v nich však ani jemný humor, drobné hrátky se slovíčky a jejich dvojvýznamy, zdařilé alegorie, přijatelná míra erotiky anebo zásadovost osobních postojů. Takovou mimořádností, která nesporně zaujme, jsou pak německé, polské, francouzské a anglické pře- klady několika vybraných básní, jež tvoří součást tohoto sborníku.

Tentokrát svou poměrně obsáhlou sbírku František Tylšar rozdělil do pěti tematických okruhů, věnovaných – jak jinak – Múzám. A to přímo Múzám specialistkám.

První oddíl básní je vyhrazen autorově velké lásce, k níž se opakovaně a s nadšením stále vrací – a to železnici, cestám, cestování… Je zajímavé sdílet s ním jeho poněkud jiný pohled na toto nevyčerpatelné téma, vidět vlaky, koleje a další náležitosti kolem očima neúnavného nadšence.

Jako leitmotiv druhé části je pak – žena. Žena a láska v desítkách různých odstínů, pojetí, pocitů a vnímání. Dalo by se dokonce říci, že jmenovitě tento svazek básní je jakousi básnickou ódou na ženu, její půvaby a přitažlivost. Ostatně tyto motivy infiltrují i do jiných tematických okruhů předkládané sbírky.

Z českých luhů a hájů je lyrický nadpis příslušející k Múze národa, jak je uvedeno v oddílu následujícím. Tady jsou verši opěvovány krásy a dary přírody - lesy, louky, řeky, rybníky, roční doby, východy a západy slunce, ale i třeba ptáci… Tahy svého slovního štětce maluje básník mnohovrstevnaté plastické obrazy toho, co vidí jeho vnímavá duše.

Múza pokroku se pak ve čtvrté části sbírky zaměřuje na umění a vědu, o nichž dokáže vyprávět krátké, ale barvité příběhy či vtipné postřehy s náměty přímo ze života, a to nejen oněch slavných postav minulosti.

Závěrečnému dílu s názvem Střípky krasohledu pak vládne univerzální, multispektrální Múza pro všechno. Takže se zde setkáte třeba s kritikou negativních stránek současné doby a dnešní společnosti, s pranýřováním lidských slabostí a špatných vlastností, ale i s všímavými či mírně filozofickými zastaveníčky u zcela obyčejných všedních věcí, které třeba už ani nevnímáme.

Všemi pěti částmi knížky se však jako červená nit vine opakovaný a rozličně stylizovaný autorův odkaz na jeho životní krédo, v němž dominuje pravda, láska, víra a naděje. A já doufám, že si tento čestný slovní erb ponese i do dalších kroků nejen na poli poezie.

Hanka Hosnedlová

I. Železnice

Múza dálek

Doprava je poezie

prazvláštního druhu.

Jízdní řády, harmonie,

parní krásky, nostalgie…

A nic na tom

nezmění ani démon

zpoždění.

Píseň o zániku

Pro poslední závorářku

píšu verše u Zdi nářků,

propadám do deprese.

Smutný zvonek výstražníku

zpívá píseň o zániku

další drážní profese.

Nostalgický vlak

Lokomotiva píseň si zpívá

o stavu tratí a všichni svatí

dnes věří na zázrak.

Vypustí páru u pivovaru

a dál se vlní, když stíny honí

náš nostalgický vlak.

Koncert

Jak osnova se dvěma linkami

pro orchestrální skladbu železných kol,

pro skřípění brzd, podvozků rock and roll,

jsou koleje, co běží pod námi.

Pomlky pražců, spojů klepání,

výhybek sólo, staniční kolej v moll,

starý nýt zpívá, z nárazníků zní bol

a modrý expres k hvězdám uhání…

Takty všech vlaků ticho zahání,

uslyšíš tenory, alt i baryton.

Orchestr řídí pan mistr grafikon,

dirigent cest, virtuos podání.

Každý den zdarma je mně, tobě k mání

dopravní koncert - skladba Cestování.

Rozloučení s Horusicemi

Poslední výpravčí vlak svůj vypravil,

výpravku schoval a šel domů spát.

Zítra už nepoznáš, že tu někdy byl,

koleje přijel jeřáb vytrhat.

Prý je to moderní, dle Unie vzor.

Zastávka stačí, bude laskavá.

Zvýší se rychlosti, máme koridor.

Ale kdo dětem příště zamává?

Červená čepice, sedá na ni prach.

Přejezd i rozhlas řídí počítač.

Nádherná éra, rozkvět našich drah!

Tak proč jen slyším mnohých srdcí pláč?

Naposled nashle a už nikdy více.

Loučí se navždy vaše Horusice.

Od prvého září 2016 je výhybna Horusice na trati České Budějovice - Praha jen zastávkou a obrázek s výpravčím jen nostalgickou vzpomínkou…

První třída

Na červeném plyši hádají se myši.

Jedna druhou střídá…

V českém pendolinu mají kocovinu.

Prostě první třída!

Cestou do Vídně