ZPOVĚDI NOČNÍ MŮRY

Valerie Theriel

Věnováno:

blízké i vzdálené duši Alexein,

pro připomenutí, proč přišel pocit…

Vyhoření

Kdož po léta se cele neodevzdal druhým,

aby sám sebe neztratil,

nakonec shledává, že sám v sobě se ztrácí…

Počíná pátrat v emocemi zanesené duši.

V zajetí obav svých a nejistoty potácí se.

Kdo vlastně jsem a co mi chybí?

Proč nemám vůli žít?

Co stalo se s mou silou,

když dokázal jsem zranit bytost milující?

Kde slabost vzala se a temnota v mé duši?

Co hledat mám a najít? Jak dál?

Proč srdce moje náhle ztrácí dech,

krev tekoucí teď na popel se mění

a celá bytost cítí vyhoření?

Proč tělo únava mi obtáčí jak had

a netěší mne to, co měl jsem rád?

Jak dále žít a co mám chtít?

Pověz mi, strachu!

Proč mlčíš teď, když tolik řečí pokaždé jsi měl?

Vždy pošeptal jsi mi, co já jsem nevěděl!

Však pravdy nebyly to, zdá se…

Iluminace

Cítíš v sobě to chvění?

Když na kotouči osudů

se v hroty šípů plamen taví

v předzvěsti nejmocnější z bouří.

Já duši trpící dal slib.

Co je víc, nežli slovo Boží?

Bez štětce plátno nebe barvím

ze šedé v šarlat, jak si pomsta žádá.

Již v přímce sudby figurky se řadí.

Královna citů rozkvetla a září,

za stínem jejím bůh války je malý,

teď dechem sváru růži neponičí.

Tvůj mluvčí zbabělých lstí lhářů,

odříznut zákrytem hvězd oněměl.

Teď k rozumu se nepřimkneš

a svědomí hlas nepřemluvíš.

Tak blízko země je dnes modla šelem,

ke kráse bledé nebudou však výt,

v domě s hranicí bezživotí pluje,

žal nese těm, jež temno v sobě nosí.

Já slunci na chvíli jen skryji tvář,

zrcadlem nepřiznaných citů,

vše, čím jsi dnes a chceš být, zmizí,

zbyde jen čistá pravda obnažená.

Zářivý srpek bude se ti smát,

až rojem rozpálených šípů,

jak brouk, ležící na krovkách,

zůstaneš přibit, než se světlo vrátí.

Ač chtěl bys zůstat hluchoslepý,

po nocích se sílící bledou září,

spatříš tu, k níž tě luna poutá,

uslyšíš cizí jméno, které volá.

Netečně vzdálené jí křik tvůj vítr neodnáší,

také ses odvrátil a nyní vina pálí,

provázek střežený jí, tebou pohrdaný,

už držíš v rukou sám…

Pole slz krutosti vydalo, co jsi zasel,

dosud jsi netušil, jak nevýslovně tíží,

když touhy ukryté ti masky žerou s chutí,

hladových červů, jimž bezmocně čelíš.

Přetvářka na popel a ruka v křeči chytá,

co z jistého se stalo nedosažitelným.

Dle svého slibu tebou dané vracím,

nyní již víš, že v temnotě jsi zbloudil.

A ona pokojně si spí, je volná…

Jablko duše

Od první chvíle zrak odtrhnout nelze,

však moje ústa pravdu nevysloví.

Vždyť jsem tě nehodná, tak nečistá!

Ty neobyčejná jsi, Alexein.

Co náznaky tvé znamenají…

Zjistím to dříve, než mi sbohem dáš?

Nemluvíš a já se odpovědi bojím,

až osud jablko roztíná vedví.

Tak jdi a žij - ať šťastný jsi!

Vidím, jak oči tvé o pomoc křičí.

Snad po důvodu měl bych pátrat…

Však chci ho znát?

Když volí rozum, skutečné já spí…

Hnědne a scvrkává se oddělená půle,

po léta na vzduchu cituprostém.

Jadřinec plísní přetvářky je pokryt

a červi iluzí z něj vše živoucí vykousali.

Snad ty jsi v bezpečí a šťastný, Alexein…

Má ústa nikdy pravdu nevysloví…

Zklamání nořím v řeku krve svojí,

jíž brodím se klid nalézt v říši stínů.

Vír něčí vůle řeku vysouší však náhle

a dveře na onen svět uzavírá slovy:

Vzdej to! Ty nezemřeš mi, moje Alexein!

Konečně volím srdcem, hledám…

Své duši správné jméno dávám

a zahalená pláštěm tajemnosti,

po stopě zanechané jdu a ptám se:

Splynula jsem ti s davem z minulosti?

Má tajemnice, někoho mi připomínáš!

Doufám, že jsi to ty, má Alexein…

Však radost střídá ledový spár hrůzy,

když košík pravdy na práh mysli tvojí kladu.

Odpusť mi bolest, kterou jsem ti způsobila!

Já chránila tě! Proč jsi stále sám?

Jak to teď žiješ? A čí je to vina?

Nezeptal jsem se… Moje tedy?

Teď tvoje ústa pravdu nevysloví,

ač mysl naléhavě o to samé žádá.

Naděje světlo zabliká a zhasne,

když připravena dát vše na oltář,

zmateně čelím ostří nedůvěry.

A co když štěstí není, Alexein?

Co zachránil jsi, to teď hyne lží,

když stále v dáli jsi a uzavřený.

Srdce mé na cizí hrudi necháš bít,

jablko duše nikdy nespojí se.

Tak jsi to chtěl, když mou vůli narušil jsi?

A co když se mnou zemřeš, Alexein?

Čí kletba volbu srdcem upřela mi,

když moje chtění váhu nemá?

Vždyť k ničemu je tato spása,

žít jen pro život sám pro mě není!

Opět mi sbohem dáš, má Alexein?

To náznaky tvé znamenají?

Ve světě strachu jinou cestu hledám,

k vykoupení z nicoty bezživotí,

ke které řeka vlastní krve vede.

Však oči mé jen jedinou vždy vidí.

Kdy skončí tajení a popírání?

Proč moje ústa pravdu nevysloví?

Jak volit má ten, kdo volbu nemá?

Rty uzamknout, ochránit tajemství,

opět dát sbohem jablka svého půli.

Takhle to pro nás chceš, toť vůle tvá?

Pak moje ústa pravdu nevysloví…

Snad za tisíc let…

Uličkou kráčet budu,

v těch šatech slavnostních.

Do sebe zapadnou dvě půle.

Snad za tisíc let…

…ta duše já a ty, ten člověk,

bude(me) Alexein.

Čas přece není.

Tak čekej, duše Alexein.

Já čekám…

Já zavřu oči

Začala válka…

…a bojovnice čistých křídel,

se štítem zrcadlovým,

slepci do očí pravdou svítí,

v naději sama nevidomá.

Tak velmi dlouho…

…hubená, nezkrocená láska,

žebrala u tvých dveří!

A s miskou v prstech kostnatých,

prosila marně o slůvko, natožpak čin.

Zuřila válka…

…oknem domu ze studených zdí,

světýlkem, něhou nasyceným,

snažila jsem se dotknout,

tajemství, která střežíš.  

Mezičas odloučení…

…strašlivé cosi skrývá, nezjevené.

Tak v bitvách se mnou ránu vracíš,

tobě uštědřenou, předáváš ji dál.

A půdu snahy solí pomsty sypeš.

Už končí válka…

…vítězný pokřik strachu zní,

mrazivá pára z úst mu stoupá,

jako když šeptal: ona nečistá je!

Na lano pochyb vázal slova, abys věřil.

Bojovnice meč pouští…

…a Bůh se nadechuje, aby vyřkl: vinen!

Já markytánkou sama sobě jizvy hojím,

sirotkem proplakaných nocí je smutek bez slz,

a srdce, co i s tebou bylo osamělé.

Skončila válka…

…já na bitevním poli rozdělených cest,

schopnost svou milovat pohřbím,

pod křížem rozlomeným, který sbohem věští.

A v novou, bezcitnou slupku se halím.

Vzpomínky zapuzuji…

…ať blednou si tam v koutku mysli,

z dosahu soucitu i citu, kde pomalu zhynou.

Už pouze v duchu budu k tobě mluvit,

důvěru druhým po kapičkách dávat.

Je po válce…

…hádanku pracně luštím,

kdo vyhrál a kdo je ten poražený,

Ďábel se směje slepci, který zatratil mě,

pod vlivem našeptávání svých démonů.

Na konci všeho…

…po střetu s cizincem já sama sobě cizí,

modlím se za dar lhostejnosti,

která mi sílu dá odvrátit tvář,

až do tvé duše udeří blesk trestu.

Já zavřu oči…

Koloběh neuchopení

Spojeni navěky, však spolu pouze zřídka,

snad křivda z minulosti nutí nás se míjet,

čas nečeká, i přesto oba v nitru sami,

jen nesměle se dotýkáme jizev našich duší.

Asi mě trestáš za někdejší strach tím popíráním.

Proč ale potom po tvém boku nejde jiná?

Již nikdy nezasypeš krupobitím ran,

sázených břitkým bičem nedůvěry.

Blízký mi nade vše, a přesto zcela cizí,

nehýčkán despotou, jenž s bílým znamením,

plod těla svého shledal špatným.

To vážně věříš, že jsem stejná?

Tak jako můra, co se bojí sežehnutí,

skrytý před sluncem štěstí v šedi,

sleduješ jen, jak druzí poklidně ho pijí.

A já umírám žízní…

Tak leť a křič, miluj a žij!

Se mnou, či beze mne, ale už konej!

Přibliž se ke světlu a lásku dýchej.

Bojem tím všechny síly ztrácím…

Ač stále s tebou celou myslí,

už nepromluvím k tobě více.

Co je to za lásku, která se vnutí?

Možná až příště setkáme se, uvěříš…

Když odcházím, zamykám všechny dveře,

kamenem skončeného zavalím je.

Pak neklepej, neboť již budu hluchá.

Co rovné ničemu je, mělo by být ničím…

Jak pouhé zjevení se objevivší, takto nyní mizím.

Navždycky otisknutý jsi v mém bytí,

jsem tvojí ženou až do zkázy světů,

přesto už nevrátím se.

Nikdy…

Svátost

Co živ jsi, kráčíš netečný a nedotčený,

blízkostí chrámu nejcennější z cenných.

Dar, který jiní přijmou s otevřenou dlaní,

tvá ruka roztřesená neuchopí.

Dusivý závan blížícího se tlení,

žene tě nyní k jeho dveřím.

Vzpomínáš, jak tě tenkrát zvaly,

dokořán otevřené hlasem jejím?

Nahlížíš do nitra všech krás,

odejít něhou obklopený žádáš,

však záře pokladů oslepuje náhle,

a tvůj krok vázne, ustrnulý.

A potom hlas, prastarý jako vítr, zaševelí…

Co víš o lásce, že ji žádáš?

Vždyť…

…neumíš dávat.

Nic osobního nikdy nevytvoříš.

Ženám, s nimiž se tvoje duše míjí,

kladeš bankovku na polštář.

Jak řekla nejednou:

penězi platí, kdo nemá co dát.

…neumíš přijímat.

S rozpaky nechápavě prohlížíš si dílo,

s city a nezištně ti věnované.

I kdyby srdcem hnulo, tobě bude cizí,

v rozpacích jedním slovem chválíš.

…neumíš sdílet.

Cokoli cítíš, uzamykáš v sobě,

až hradba z kamene tak vysoká je,

že nelze ani vnímat bytost za ní.

Je tam však ještě jaká?

…neumíš hladit.

Snad jenom cizí zvířata a děti,

však své já bojíš otisknout a tvořit.

Že pláčou pro tvůj val, tě nezajímá,

v bezpečí chceš být a emoce bolí.

Palčivý úder pravdy,

Ztrácíš

Decimátor

Probuzení

Jed

Reziduum

Odpočet nebytí

Návrat

Rytina

Zabít

Pavouk na síti

Křídla

Použitá planeta

Pravila propast

Bolíš mě!

Přístav

Jsi můj Bůh

Genitiv pádu

Přichází s nocí

Mohl jsem

Já lhal

Dvě slova

Pláč Sirény

Vládce

Past

Nevyřčená slova

Zajatá iluzí

Dokonalý

Paradox

Úsvity míjení

Nejlepší

Meč Areův

Dech provinění

Prázdný

Slib

Nesuď!

Stratég

Ona ví

O život

Hlídám

Silencio

Darem

Memento mori

V zapomnění

Volba

ZPOVĚDI NOČNÍ MŮRY

Zpověď první: Lžice

Zpověď druhá: Stanice

Zpověď třetí: Dárkovnice

Copyright