PRSTEN

Jana Javorská

Věnování

S nehynoucí láskou věnováno mému úžasnému synovi Alešovi za všechna jeho objetí.

Prsten

Stříbřité vločky se proháněly mrazivou oblohou a v tichosti usedaly na pustou krajinu. Sníh křupal pod botami a jejich vrzavý zvuk narušoval posvátnost noci. Úplněk jasně svítil na cestu promrzlému chlapci, prodírajícímu se závějemi. Alan pracně zvedal nohy a snažil se kráčet dál a dál. Vlastně ani nevěděl, co je jeho cíl. Neměl, kam by na noc hlavu složil. Utíkal před lidmi, před přáteli, před rodinou, zkrátka před těmi, kteří mu vůbec nerozumí. Nedokázal déle setrvávat tam, kde se cítil být jen na obtíž. Srdce měl už tolik bolavé, že se rozhodl raději zmizet a odejít, aby už nemohl nikdo ubližovat jeho srdci.

Ještě cítil na zádech otcův pásek a v uších mu doznívalo matčino bědování. Sbalil si do batohu nějaké oblečení, sebral ve spíži kus vánočky, prošacoval kapsy otcova kabátu, aby dal dohromady alespoň nějaké peníze, a práskl za sebou dveřmi. Už se nevrátí. Nikdo ho nenajde. Zmizí a začne nový život bez křiku a bez matčiných věčných nářků. Jediné, co mu bude chybět, je úsměv jeho malé čtyřleté sestřičky.

Při odchodu ji políbil na čelo. Tak krásně voněla ta jeho malá princeznička. Domníval se, že spinká, ale chytila ho kolem krku a nechtěla ho pustit, jako kdyby tušila, co se chystá udělat.

Když si před týdnem spolu hráli, dala mu malinkatý prstýnek z pouti. Vypadal jako opravdový zásnubní prsten. Měl tvar kytičky s osmi zirkony namísto okvětních lístků a jedním větším uprostřed. Připomínaly opravdové diamanty. Na jaře jí ho koupil u stánku s cetkami. Oči jí svítily, když jí ho pak podal a nasadil na její malinkatý prstík. Alanovi se sotva vešel na malíček. Rozhodla, že ho musí stále nosit, protože teď je její princ, kterého si ona jednou vezme za muže. Když se nedívala, sundal ho, navlékl na řetízek a dal na krk. Při každém kroku nyní cítil, jak ho chladí na kůži.

Pomalu se blížil k městu. Chtěl zapadnout do davu, aby se o něm už nikdo nedozvěděl. Došel k vlakovému nádraží. Unavený a prokřehlý se posadil v čekárně na lavičku. Sáhl do kapsy a vytáhl hrst drobných. Vstal a přešel k automatu na kávu. Vybral tu nejlacinější, vhodil mince do přístroje a čekal, až se mu na displeji zobrazí pokyn k vynětí kelímku z držáku. Sevřel ho v obou rukách a tak si ohříval zmrzlé prsty. Odebral se zpátky na lavičku, aby popřemýšlel, kam bude nejlepší vyrazit. Vyndal z batohu vánočku a pomalu ji ke kávě přikusoval.

Po chvilce zvedl oči a uviděl nad sebou světelnou tabuli s příjezdy a odjezdy vlaků. Napadlo ho, že by bylo nejsnadnější nasednout do nějakého mezinárodního rychlíku a jet někam hodně daleko. Jenže pak si uvědomil, že na to nemá u sebe dost peněz, leda, že by cestoval na černo, dokud na něj nepřijde průvodčí a nevyhodí ho z vlaku. Alespoň by se chvilku v klidu vyspal. Pokud najde volné místečko, mohl by tam zalézt a trochu si odpočinout.

Všiml si, že nejbližší rychlík přijede asi za necelou půlhodinu. Na telefonu si nařídil budík, aby mu zavibroval za dvacet minut a vzbudil ho. Zastrčil si mobil do boxerek pro případ, že by mu ho chtěl někdo během spánku ukrást. Batoh si dal pod hlavu a usnul. Jakmile se probral, vyndal baterku z telefonu a schoval ji do náprsní kapsy svojí bundy. Protáhl se a přesunul se čekat na nástupiště. Vlak zastavil a Alan se vecpal s davem dovnitř. Našel si sedadlo nedaleko dveří, batoh uklidil do přihrádky nad hlavou, přikryl se bundou a spokojeně usnul.

„Kontrola jízdenek, prosím,“ ozvalo se hlubokým hlasem sotva začal podřimovat.

Průvodčí stál nad ním a čekal, až prokáže zaplacení jízdného. Alan sáhl pro mobil.

„Moc se omlouvám, ale ještě před chvilkou fungoval,“ podával ho průvodčímu, aby se přesvědčil, že ho opravdu nemůže zapnout.

„Ty jsi němej nebo co?“