Sladká pomsta

Kristin Colli

Co dokáže sladká pomsta, když člověk přijde o své nejbližší!

Příběh nepopisuje žádnou skutečnou událost, ale trochu ze života přece jenom je. Pevně doufám, že se čtenářům bude i tak líbit.

Kapitola 1: Smrt

Příběh nás zavádí do Anglie 18. století, přesněji do roku 1760, kde vášeň a láska nebyly vždy na prvním místě. Válčilo se na všech místech, frontách; Paříž, Itálie, Španělsko atd...

Malý desetiletý Edward je chlapec s velkým nadáním na průšvihy. Neustále s kordem mával kolem sebe, dokonce i poddané služebnictvo tím znamenitě ohrožoval. Jedna stará služka, která zrovna nesla jídlo na stříbrném podnose, se velice polekala, když okolo proběhl malý Edward.

Náhle se chlapec pozastavil. Mladý pohledný muž oblečen do saténové světle hnědého obleku s krajkami, který splýval s jeho módně učesanými vlasy, mu právě zablokoval únikovou cestu.

„Edwarde, rodiče už Vás očekávají!“ Řekl mu mladý komorník s rukama za zády. Váš kord, prosím?“ svou pravou ruku natáhl před sebe.

„Ach, jo...,“ povzdechl si tmavovlasý chlapec se zelenýma očima a předal mu ho do ruky. Muž se jen pousmál. Edward tedy až trochu znuděně pospíchal za rodiči, kteří už na něj netrpělivě čekali ve velké jídelní hale.

***

V hale u dlouhého stolu, kde přímo uprostřed bílého ubrusu zářily čerstvě natrhané květiny ve váze, nechyběly také klasické pěti ramenné vysoké svícny stojící z obou stran, barokní styl, který budil příjemnou atmosféru po celé místnosti, se pro malého šlechtice stávalo směšným terčem bijícím do očí.

Chlapec se ani nepozdravil s rodiči a usedl za stůl jako nějaký sedlák. Rodiče se nestačili ani divit, tvář jim doslova zkameněla.

Fešný komorník vešel do místnosti. Chlapec se na něj podíval a potutelně se na něj pousmál.

Komorník nenápadně udělal totéž, zavřel dvoje dveře v barokním stylu a kráčel směrem až na konec stolu, kde jedl pán se svou chotí.

Sluha v bílých rukavičkách naservíroval chlapci volské oko a k tomu kousek rajčete ve tvaru měsíčku. Edward se na to moc hezky netvářil, raději byl o hladu.

„Nemám hlad. Můžu už odejít?“ ptal se s grimasou ve tváři malý Edward svých rodičů.

„Proč tak najednou?“ ozval se vousatý otec s vrásky na čele. „Ani jsi nám vlastně neřekl, jak ses dneska měl?“ Dal si do úst poslední sousto.

„Obvykle, nijak... Můžu už jít?“ znovu se zeptal chlapec.

„Ne. Budeš tady s námi a posnídáš!“ zdůraznil ukazováčkem na levé ruce ťuknutím do stolu.

Jeho překrásná žena s vyčesanými vlasy nahoru svého manžela usměrnila slovy:

„Richarde, je to ještě dítě. Dopřej mu trochu volnosti... Je to ještě kluk, a eventuálně se tady nudí,“ hladila manželovi hřbet ruky.

„Dobře, ale do setmění se vrať domů!“ sdělil otec malému synovi, který už se pomalu a jistě chystal vstát ze židle.

Chlapec s radostí vyskočil ze židle a utíkal rychle ven.

„Nicholasi?“ zavolal si pán na komorníka stojícího za ním.

„Ano, pane?“ s rukama zkříženýma vepředu nahnul se k vévodovi.

„Buď mu na blízku. Byl bych nerad, kdyby se mu něco stalo...,“ pověřil ho dosti vážným úkolem.

„Zajisté pane,“ vzal Nicholas na vědomí a odešel.

„Jsi opravdu dobrý panovník,“ prohlásila jeho drahá choť.

Richard Dashwood z nepříliš známého šlechtického rodu, i když je navíc všemi lidmi milovaný, se chopil něžně manželčiny ruky a políbil ji.

***

Ještě před úsvitem přijela do jejich sídla nečekaná návštěva ve tmavě černém kočáře. Kočí slezl dolů ze sedadla a otevřel dveře s tvarovaným sklem svému pánovi. Z tmavě černého kočáru pak vystoupila mužská postava zahalená do černého pláště, do trojcípého klobouku, zpod kterého trčela černá maska s dlouhým zobákem. Co ale dominovalo jeho nezkrotnou image, byl knír s krátkou bradkou a zlatý prsten s červeným kamenem, který se mu vyjímal na kožené rukavici na levém prsteníčku.

Muž s postranními úmysly a pevně rozhodnut s pomocí vycházkové hole, na jejímž konci byla vytvarovaná lebka symbolizující to největší zlo, vyšlapal kamenné schody, které vedly přímo do panství, kde se mimo jiné tyčily dvě dekorativní sochy lvů z každé jedné strany.

Mužská stráž ho ale do zámeckého sídla jen tak nepustila, když mu před nosem stály dvě překřížené halapartny.

„Jak se opovažujete mě nepustit do panství?!“ Divil se sám vévoda zahalen do masky.

V okamžiku se na místě objevil velitel stráže. V bílé paruce s natočenými lokny na spáncích staženou do malého culíku, s typickou falešnou pihou na levé tváři, ve stylové krajkové kravatě a s koženými stuhami a přezkami ve středu klobouku.

„Pusťte ho dovnitř!“ Nařídil jim muž se zlatou broží připnutou na krajkové kravatě, se šavlí u pasu a silně výraznou čelistí. Zbrojaři uposlechli rozkaz a pustili ho.

Muži se po tak dlouhé době objali. Velitel ho posléze s velkorysostí zavedl do sídla, aby mohli probrat svůj tajný plán.

***

Po nějakém čase napochodoval Richard do své pracovny, která se nacházela v přízemí. Zaražený mezi dveřmi civěl na dva muže, kteří se měli k sobě dost blízko, když se drželi pevně v objetí.

Velitel odtrhl svá vlhká ústa od muže zahaleného v masce a chopil se klobouku, co si při nádherném vzplanutí odložil na stůl.

„Co to má znamenat, Leopolde?“ ptal se vyděšený vévoda. Ještě v mé pracovně?!“ Měl hodně naštvaný výraz.

Leopold se jenom červenal a žádný vhodný a patřičný argument však nenacházel. Když vévoda přetočil zrak na maskovaného muže, ten se mu zdál poněkud povědomý. Ten postoj, ta postava něco uznávanému šlechtici stále říkala.

Pod maskou se skrývaly ty nejtemnější a nejzlejší oči, které patřily „Pánovi zla“!

„Promiňte, že se ptám... ale vy jste kdo?“ zajímal se Richard.

„Ty mě neznáš?“ zazněl hluboký hlas temného muže, který kráčel pomalu ke šlechtici.

Richard se hluboce stejně titulovanému vévodovi zahleděl do očí. Richardovi pak záhy vše ale došlo, když se i on jemu zahleděl do tváře tajemného muže. Temný muž v klobouku vytáhl dýku s ostrou čepelí ze své hole a bodl ho s ní do břicha.

Vévoda úplně ztuhl a sklátil se na zem. Vévodkyně, která náhodou kráčela za manželem, rázem ztuhla, když viděla svého manžela ležet na zemi a dva muže stojící nad ním.

Všimla si také dýky, kterou držel záhadný muž v ruce a byla celá od krve. Tajemný muž dal jasný pokyn hlavou veliteli, aby ji zadržel.

Velitel vzal vyděšenou ženu krutě za paži, ta se snažila z jeho sevření nějak vymanit.

***

Přibližující tajemný muž bodl ženu do prsou. Chlapec, vracející se domů se najednou povšiml hrozného stínu, jak drží dýkou a znovu podá ženu do hrudi. Edward s vytřeštěným zrakem uviděl ležící matku na podlaze, v kaluži krve, a kde jí krev doslova sršela z úst.

Chlapec dostal šílený strach z vycházejících mužů a běžel bleskurychle pryč.

Muži se prchajícího chlapce všimli. Zahalený muž nařídil veliteli:

„Chyť ho!“

Velitel uposlechl rozkaz a běžel za chlapcem.

***

Venku padl do náruče přímo komorníkovi. Komorník se začal divit, proč je chlapec takhle uřícený:

„Copak se děje, Edwarde?“

„Moje rodiče jsou mrtví!“ Řekl chlapec s uslzenýma očima. Vtom před nimi stanul velitel stráže s vytaseným kordem.

Komorník schoval chlapce za sebe a vytasil kord na svého soka.

„Nicholasi, nenuť mě, abych tě tím kordem probodl,“ varoval ho velitel.

„Uvidíme, kdo z nás bude rychlejší,“ odpověděl mu ironicky komorník a začal s ním šermovat. Uteč! Běž!“ Křičel komorník na chlapce.

Chlapci nezbývalo nic jiného než utéct. Prchal rovnou do lesa. Tam se schoval do hustého houští. S uplakanýma očima vše zpovzdálí sledoval. Veliteli se povedlo propíchnout Nicholasovi rameno. Ten zaječel bolestí a padl na kolena.

Chlapec mu chtěl jít na pomoc, ale dobře věděl, že když by vyběhl z úkrytu, zabili by ho.

Přivolaná stráž přiběhla ke zraněnému muži a na povel velitele ho odvedli do vězení.

„Sakra, kde je ten kluk!?“ Rozhlížel se kolem sebe velitel.

„Toho kluka chci mít mrtvého! Rozumíš!?“

Řekl veliteli naštvaný muž v masce vrány a nasedl do kočáru. Když odjel kočár, velitel dal pokyn ostatním vojákům, aby každá zákoutí důkladně prohledali.

***

Chlapec se musel tedy schovat někam, kde je to bezpečnější. Běžel hlubokým lesem, vojáci na koních byli už pomalu na dosah.

Když se ohlédl za sebe, zakopl o pařez a poranil si koleno. Dupání kopyt už se stále hlasitě přibližovaly. Edward se na nohy, i když stěží musel postavit.

Na malém kopci pak zahlédl jeskyni, která byla pro něj jedinou záchranou. Utíkal co nejrychleji, aby se před nimi mohl schovat.

Strašně se bál, třásl se zimou a modlil se k Bohu, aby vojáci už zmizeli.

***

Pobouřený velitel svolal své vojáky a vyrazili s koňmi ven z lesa. Třesoucí se Edward naprosto unavený ulehl na studenou zem a schoulil se do klubíčka.

Druhý den ráno ho probudil nějaký zvuk vycházející zvenčí.

Promnul si oči a šel se podívat ven.

***

V tu chvíli uviděl starého farmáře, dřevorubce, jak se synem sekají sekyrami do kmene stromu.

Vtom náhle postřehl mladý syn farmáře chlapce stojícího nahoře.

„Hele tati, koukej!“ namířil prst na chlapce. Otec se v momentě otočil.

Potom zasekl sekyru doprostřed kmene a promluvil na chlapce:

„Copak tu pohledáváte, princi?“ Divil se starý dřevorubec.

„Je mi strašná zi... zima,“ vykoktal ze sebe třesoucí se Edward a náhle omdlel.

„Pane bože,“ přispěchal se synem k ležícímu chlapci. Musí rychle do tepla! Je celý podchlazený.“

Vzal ho náručí a společně se synem ho odvedli do nedaleké chatrče.

Kapitola 2: O patnáct let později

Z malého Edwarda se stal najednou sexy krásný svalnatý muž, který se neštítil žádné práce. Vypomáhal na statku jedné chudé farmářské rodiny. Skutku se o něho starali moc dobře, ale ta jeho skutečná rodina mu však chyběla mnohem víc.

Krásné dívky, dcery oné ho farmáře se nemohly vynadívat na krásného muže bez košile.

„Vy nemáte co dělat? Holoto jedna líná.“ pokáral je otec.

Mladé slečny se při chodu znovu očkem podívaly na krasavce, usmály se na něho, než zašly do chalupy.

Příjezd neznámého muže v kápi sedícího na černém koni – nečekaně všechny překvapil, až začali zvědaví lidé vylézat ze svých dřevěných chatrčí.

Starý farmář kráčející za Edwardem rovněž velice zpozorněl.

Muž seskočil z koně. Se skloněnou hlavou mířil k mladíkovi, který zrovna sekal dříví.

„Co potřebujete, pane?“ zeptal se mladík vzápětí a přestal sekat.

Muž pozvedl hlavu, sundal si kápi z hlavy a pohlédl na mladíka. Mladík svého komorníka hned poznal, i když už to byl pětatřicetiletý muž nakrátko stříhaný a s plnovousem.

„Nicholasi?“ Zůstal udivený Edward. Jsi to ty?“ zarazil sekyru do tlustého pařezu a šel k blíže k němu, aby si ho pořádně prohlédl.

„Ano, jsem to já! Můj princi.“ Šťastně se usmíval a v očích se mu leskly slzy.

Mladík ho neprodleně objal. Komorník byl strašně rád, že po tolika letech Edwarda našel.

„Vím, že to trvalo moc dlouho, ale nemohl jsem jinak...,“ řekl plačícímu Edwardovi.

„Myslel jsem si, že tě zabili,“ podíval se mu uplakaný brunet do očí.

„Podařilo se mi utéct! Teď jsem tu pro tebe!“ přátelsky mu položil ruku na zátylek.

Mladík pak přetočil zrak na smutného farmáře, který se nemohl smířit s jeho odchodem.

Vydal se za starým mužem a za všechno mu srdečně poděkoval:

„Děkuji za všechno. Byl jste pro mě jako otec.

„Ale jděte... princi. Byla to moje povinnost!“ Začal se klanět mladému Edwardovi.

„Nech toho,“ předstoupil mladík před starého farmáře. Mně se nemusíš klanět.“ Argumentoval.

Nicholas naznačoval mladíkovi, že už je správný čas jít. Farmář to sice těžce nesl, ale smířil se s tím, že musí odejít.

Edward ho na rozloučení pořádně obejmul a se svým přítelem nasedli na koně.

***

Při cestě se mladík s rukama omotanýma u jezdcova pasu, zvědavě vyptával svého komorníka:

„Kam to vlastně jedeme?“

„Pro pomstu!“ odvětil mu Nicholas, který v rukách držel opratě.

„Ale já nemám nic na sebe,“ prohlásil mladík, „a takhle do zámku nemůžu!“

„Neboj, mám nápad,“ ukočíroval koně a dál pokračoval: „Touhle cestou vždy jezdívají vzácní páni!“ sesedl z koně a čekal, až seskočí i mladík. Chceš zažít velké dobrodružství?“ Zvedl šibalsky obočí.

Mladíkovi se zdálo být jako dobrý nápad a rovněž z koně seskočil. Pak komorník uchopil opratě a odvedl koně z příjezdové cesty.

Muži se schovali do lesa a vyčkávali na ten správný moment.

Když uběhlo asi tak pět minut, dva vzácní páni zrovinka jeli na koních. V náhlém momentu jim vstoupil do cesty muž s vyděšeným výrazem.

„Brrr,“ zastavil svého koně vzácný pán v barevné paruce, trojhranném klobouku s peřím a napudrovanou tváří. „Copak chceš, cizinče?“ ptal se ho lord v růžové paruce staženou velkou mašlí, sedící na bílém koni a světle růžových hadrech.

„Můj kůň je vážně zraněný! Podívali byste se mi na něho?“ prosil je o pomoc vousatý muž v plášti.

„Proč ne?“ podíval se napudrovaný lord na jezdce sedícího na druhém koni, jehož pro změnu zdobila černá maska na očích, černý trojhranný klobouk, dlouhý kabát se zlatou výšivkou a v saténové vestičce.

Vzácní pánové sesedli ze sedel. Edward se pomalým krokem plížil zezadu k lordovi a v rychlosti mu ukradl kord z pochvy. Lord se velice polekal.

Nicholas vytasil meč na toho druhého. Vystrašený muž v černém zvedl ruce vzhůru.

„Chceme Vaše šaty!“ Tvářil se svým lehce rebelským, až lišáckým kukučem Edward na lorda klepajícího se strachy.

„Naše šaty? Óóó...!“ vyjekl lord slabounkým hláskem a ruku v bílé rukavičce si přitiskl na výrazně namalovaná ústa.

„Ruce nahoru!“ Poručil klepajícímu lordovi Edward. Lordovi se při zvedání třásly ruce.

„Honem! Nebo to půjde po zlém!“ Namířil svůj kord přímo na lordův rozkrok.

„Prosí vás, jen to ne...,“ prosil ho něžněji lord a už si začal sundávat klobouk, co je součástí celého oděvu.

Mužům nakonec nic jiného nezbývalo, než si sundat i zbytek šatů dolů. Edward s Nicholasem převlečený za vzácné lordy nasedli akorát na koně. Napudrovanému lordovi, kterému zůstala jen paruka, ozdobné žábó, rukavičky a bílý krajkový kapesníček, se třesoucím hlasem zeptal mladíka ve tmavém kostýmu:

„A co teď bude s námi?“

„Nevím... ale moc bych tu neponocoval! Řádí tu zlí vlci!“

„Zlí vlci?! Óóó!“ znovu se ozval vyplašený lord slabým hláskem. S kapesníčkem před ústy se po očku koukl na postávajícího muže hned vedle, co ani nedutal.

Edward na závěr ještě ironicky dodal:

„Děkujeme vám za šaty. Urození pánové,“ s rukou ve vzduchu se s muži ve spodním prádle šlechticky rozloučil a spolu práskli do koní. Jednoho koně jim tam však nechali.

Vysvlečení lordi, kteří si zahalovali studem svá nahá těla, se na sebe jen nevěřícně podívali.

***

Na zámku se právě děly nemravné orgie. V královské komnatě chodily šlechtičny oblečené do negližé, tím své hosty vítaly do sálu. Při doprovodu barokního tance se urození páni krásným ženám dvořili v kloboucích, parfemovaných parukách a v lehkém oděvu.

Korpulentní vévoda z Walesu ve hnědé dlouhé paruce vyztuženou kosticemi, seděl za stolem a cpal se hroznovým vínem. Kolem ho obklopovaly krásné dámy do půl těla nahé, v bílých parukách, ladnými pohyby mávaly vějíři a se zlatými náhrdelníky na krku.

„Miluju tyhle nemravnosti,“ usmíval se vévoda s namalovanými rty na prsatou krásku.

Z velitele Leopolda vstupujícího do komnaty, se stál velectěný král. Hrdá manželka ho do komnaty ráda doprovázela.

Jejich šestnáctiletý syn Patrick postávajíc v rohu s výrazně vyvinutou bradou, v karnevalové masce a s vázací stužkou dozadu, nečině hleděl na všechny, jak se náramně baví.

Jenže tenhle běžný rituál ho evidentně moc nezajímal.

Mladá šlechtična s elegantním pletenec účesem přistoupila blíže k mladíkovi oblečeného do fraku, a v ruce držela krajkovou masku na zlatém držátku.

„Proč tu stojíš tak sám? Pojď, rozveselím tě!“ lišácky se usmívala komtesa s vyzývavým výstřihem a chopila se jeho ruky.

„Nemám náladu, ani chuť. Omluvíte mě, madam?“ poklonil se tmavovlasý mladík jemně vlnitých vlasů urozené dámě a vydal se k odchodu.

***

„Dneska máš kliku.“

***

Kapitola 3: Příjezd krále

Kapitola 4: Nečekaně setkání

Kapitola 5: Příprava na ples

Kapitola 6: Setkání se strýcem

Kapitola 7: cesta zpět – vrahova tvář

Kapitola 8: Ples

Kapitola 9: Návrat

Kapitola 10: Rodina

Copyright