DENNÍK NASR... ZÚFALÉHO ZAMESTNANCA

DRŽAŤ HUBU A KROK SA NEDÁ VEČNE

Miroslav Zuberec

...keď sa nepravidelný denník zážitkov dostane na papier...

Predslov

„Keď sa ti nepáči, za dverami čaká zástup ďalších, ktorí čakajú na tvoje miesto.“ Hovorievajú direktívne direktóri, pre ktorých je tento spôsob vyjadrovania charakteristikou samou o sebe. Pozrel som pár krát za tieto dvere a nestál tam nikto.

Pracovné kolektívy všade na svete obsahujú zmes ľudí, ktorí sa na svoje miesta dostávali v rôznom čase, z rôznych iných pozícií a hlavne z rôzneho prostredia. Dnes nenájdete jediný pracovný kolektív v Bratislave zložený len z 30 ročných Bratislavčanov, ktorí šli z gymnázia ihneď pracovať. Za socíku sa takýto profil objavoval často. Dnes čakajte pestrofarebnú spleť charakterov, titulov, maniakov zapálených do práce, maniakov so svojimi duševnými tajomstvami, aj maniakov, ktorých si v predstavách predstavujete s kuchynským nožom hrozivo nakloneným nad vami. Predstavivosť je jedna vec. Osobné skúsenosti a vlastné zážitky vec druhá. A obe od seba nemusia mať ďaleko.

Zápisky neuveriteľných zážitkov zo školy sa z času na čas niekto zo spolužiakov rozhodne pozbierať, aby neskôr pripomínali zábavné chvíle napríklad na stretávkach alebo oslavách. Občas sú to však aj zážitky v práci, ktoré niekoho prinútia zaznamenávať starostlivo dej a udalosti presne tak, ako sa stali, pretože už zajtra z toho bude ľahký príbeh a o týždeň jediná jedna veta, ktorú nezainteresovaný človek nemusí chápať správne. Rožky sa jedia kým sú čerstvé a tie najneuveriteľnejšie príbehy slovenskej reality na pracovisku majú tiež lepšie grády, keď sú písané za čerstva.

Že sa na nasledujúcich stranách nájde podobnosť práve s vašim pracoviskom nemusí znamenať, že autorom tejto knižky je váš bývalý kolega. A možno aj je. Človek nikdy nevie, kam sa tých niekoľko strán dostane a kto nájde tú odvahu a začne v nej listovať.  Uvedené príbehy môžu byť pravdivé, alebo je to celé vymyslené, len aby pobavili. Vybrať si však už musíte vy. Toto je príbeh z jedného pracoviska, ktorý stále však nie je tým najhorším.

Nakoniec...

Ak ste sa predsa len našli v niektorej z utrápených hlavných postáv, je na čase zmeniť pracovné miesto. Tieto príbehy sú predsa len občas tvrdou ukážkou toho, aká môže byť realita na pracovisku, ak vládne jediný jeden človek a jeho pravidlá. Váš názor nemusí byť potrebný, pretože firma už nejakým zabehnutým spôsobom funguje a ľudia a pravidlá v nej sa zmeniť odmietajú. Iné je, keď ste seba našli v osobách, ktoré sú popisované kriticky a sú ploditeľom spomenutých negatívnych situácií. Ak vám to doteraz nikto nepovedal, pozrite sa okolo seba, či vôbec pre vaše vedúce postavenie a ľudí za chrbtom mohol mať niekto tú odvahu niečo povedať. Alebo len otvorte oči a začnite sa pozerať pozornejšie.

I. Kapitola: pani magistra Jašková

Nikdy som sa nepovažoval za zamestnanca roka, no zároveň som si vždy uvedomoval svoju dôležitosť a presnosť, ktorá sa od mňa očakávala. Najslobodnejšou profesiou vo väčších podnikoch sú zamestnanci IT oddelenia. Majú dohľad nad obmedzeniami siete, internetu, no tiež ich práci nikto iný nerozumie. Ale nie, o tom nie je tento príbeh. Možno pre hypotéku na krku a zachovanie pracovnej úrovne so všetkými zárukami som nikdy nepotreboval umelo vykazovať činnosť pri vykonštruovaných, v skutočnosti nepotrebných, činnostiach, ako je zvykom na IT. V snahe o čo najhladšie fungovanie v pracovnom kolektíve, nehľadajúc problémy, predsa len problémy dorazili a mali dokonca meno.

Mgr. Eva Jašková, marketingový špecialista

November 2012

Pani Mgr. Eva Jašková prichádza na večierok

Ten najlepší pracovný kolektív je ten, kde si každý hľadí svoje a predsa nie je na všetko sám. Dokáže sa spolu baviť a pozdraviť pri príchode aj odchode z práce. Všade nájdeme malého Napoleona, odvážneho hlučného Stifflera, alebo znudenú Bridgit Jones bez akéhokoľvek sebavedomia. Drobné vojny na pracovisku sú v našej realitno-projektovej spoločnosti bežné. Nepredávame a neprenajímame len nehnuteľnosti, ale spolupracujeme v rôznych sférach aj s firmami v zahraničí. Povadiť sa na pracovisku pre stres, alebo neschopnosť niekoho druhého, bolo tak bežné, ako hádky pre skysnutý jogurt a dózy s neidentifikovateľným obsahom odležané v chladničke firemnej kuchynky. Skrátka kancelárska klasika modernej doby. Jeseň roka 2012 však mnohé zmenila. Riaditeľom vytvorená nová pozícia akéhosi marketingového špecialistu vyvolala rozruch, pretože skôr, ako všetci vedeli o novej pozícii, vedeli o konkrétnom človeku, ktorý ju obsadí. Chýri neroznášajú len ženy. Sú to aj muži, ba dokonca aj obchodní partneri. Ak k vám prichádza človek, ktorého inde vyhodia kvôli rozvracaniu kolektívu a privádzaniu ľudí do šialenstva, také niečo si nenechá pre seba ani obchodný partner s ktorým ste dovtedy prebrali najosobnejšiu vetu maximálne tak „Ako sa Vám darí, čo rodina?“.

Nový človek bol jasný, pozícia až potom. Niečo bolo nutné vymyslieť, možno prepúšťať niekde inde, no nakoniec, z dôvodov zachovania akejsi vysokej úrovne, sa budovalo nové oddelenie. Pracovný pohovor sa žiadny nekonal. Na tradičnom firemnom predvianočnom večierku pani magistru Jaškovú konečne mohli vidieť všetci vybraní manažéri, ktorí mali česť byť tejto každoročnej akcie súčasťou. Viete si predstaviť scénu v pomyselnej komédii, kde dcéra v tradičnej americkej rodine predstavuje svojho nastávajúceho, ktorý zjavom pripomína BinLádina? Podobné pohľady sa objavovali na tvárach kolegov priebežne podľa toho, ako rýchlo pochopili, kto je novou osobou pri stole so slovenským, talianskym a britským vedením. 39 ročná žena holdujúca účesom Paľa Haberuv počiatkoch jeho slávy a móde neznámeho butiku na tvári neustále vytvárala úškrny, akoby mali vyjadrovať nadšenie a radosť z prítomnosti najvyššieho vedenia.

„Kriste!“ snažiac sa celkom ignorovať, že niekto nový prišiel, keďže sa ma to vôbec týkať nebude, to jednoducho nešlo. Ten človek pozornosť pútal v prvom rade tým, že nezapadal. Ako dielik hranatého puzzle mohol zapadnúť jedine vtedy, keby ho niekto ostrihal do oblých lalôčkov, lenže obrázok nebude sedieť aj tak. To čudovanie už len z výzoru vypadlo z úst aj kolegom vedľa mňa. Jediným šťastím bolo, že dosiaľ šéfstvo nezačalo s veľkým predstavovaním. Zahraniční majitelia mali mať asi pocit, že je dlhoročným členom tímu a my ostatní, že je to niekto mimoriadne dôležitý. Večierok o sedení na zadku bez tanca a kravatách natiahnutých na čele bol zárukou toho, že ktokoľvek sa priveľmi angažoval čo i len do príhovoru, prípitku, či okukávaniu výstrihu niektorej mladej, bol neprehliadnuteľný.

V tento deň bol dôvodom ticha nový ksicht. Pozornosť na seba strhla v momente, keď ju britský riaditeľ pustil k slovu a ona mu po slovensky odpovedala.

„Keď ma vyhodíte dvermi, ja sa vrátim oknom.“ Vybuchla do smiechu, čím rozosmiala aj vedenie bez chápania jediného slova. Menej sa najvyšší smial, keď mu tlmočník do ucha preložil, čo práve povedala. Tým sa zapísala po prvý krát do pamäte manažmentu, ktorý ako jediný dostal pozvánku so všetkými kamarátmi riaditeľa a podlizovačmi. Všetci ostatní, hoci aj vyššie postavení, stále však nie riaditeľovi priaznivci si v rovnaký deň spravili vlastný večierok v Banskej Bystrici za vlastné. Ostatne, takéto delenie ľudí je vo firmách bežné a ty sedíš na tom bratislavskom, hoci s polovicou tímu by si najradšej sedel práve v Banskej, kde si to síce platíš sám, ale nesúdia ťa podľa toho, či sa smeješ na šéfových vtipoch, alebo nie.

Toto je však o Jaškovej. A ten pohľad na to slniečko rozstrapatené, z ktorého kolegu napínalo. Aj keď z časti preto, že sa podobala na matku jeho bývalej. Úškrn číslo 1. vystriedal úškrn číslo 6. a znova sa vrátil k prvému.  Čudesná  séria doplnkových úškľabov tejto zvláštnej osoby mohla znamenať všeličo, len nie úprimný úsmev. Až v polovici večierka sa riaditeľ rozhodol, že novú posilu predstaví aj ostatnému plebsu firmy. Zamestnanci sa od riaditeľa dozvedeli, že jej stolička sa pripravuje priamo na riaditeľstve. On sám vtedy ešte nemohol tušiť, že mu pôjde za 20 dní na nervy a odprace ju... pardón, preorganizuje ju na iné poschodie. V tej chvíli vlastne nikto netušil, že vo firme začína niekoľko ročná vojna plná útokov ba dokonca aj uvažovaní o guľke do hlavy. Poniektorí zvažovali guľku do vlastnej, ale v predstavách to bol najčastejšie poriadne žhavý guľomet namierený jej smerom.

Spomínam si na ten večer. Moje prvé stretnutie s pani Jaškovou, teda Mgr. Jaškovou bolo pri pečenom prasiatku. Krásne vypečené, s gýčovo nastrčeným červeným jablkom v papuli, bolo zlatým bodom večera. Veď celý večierok bol len ukážkou gastronómie a liehovarníctva britským majiteľom, nech dobre vedia, že ak sa chcú strieskať pod obraz Boží, Slovensko je ideálne miesto. Mierne preľaknutá, no prekvapená sa dostala na rad k ochotnému kuchárovi s nožom, ktorý dostal od pani magistry jednoduchú otázku.

„Z čoho je prosím toto mäso?“ spýtala sa so záujmom a prstom vlnila ponad nádobu s bohatou nádielkou mäsa s lesklou vypečenou slaninkou a feferónmi.

„Dám Vám z pekného mäska, pliecka. Môže byť?“ zatiaľ bez akéhokoľvek prekvapenia odpovedal profesionál v čisto bielom plášti rozhodnutý krájať v načatom výreze.

„Ale ja sa pýtam z akého zvieraťa...“ priam až dotknutým spôsobom zareagovala a nahodila výraz, ktorý Amíci radi označujú troma písmenkami „WTF“. Niekto v zástupe ľudí za ňou v tej chvíli v tichosti zaštekal a hneď na to sa ozval pripitý smiech mladého kolektívu.

„Pani, to je bravčové... prasa... hm... vidíte?“ položil nôž, možno aby sa ním sám od zaskočenia radšej nepichol, ukázal otvorenými dlaňami na bravčovú hlavu a potom nimi prešiel ukážkovo po celej dĺžke rozloženej pečenej bravčoviny. Aj vtedy mal niekto v zástupe chuť doplniť ich vzájomnú komunikáciu a ozvalo sa „chroch-chroch...“, no pani magistra si to nevšimla.

„Aha, ja bravčové nejem. Ďakujem.“ Znela krátka odpoveď a celé jej čakanie tak razom vyšlo navnivoč.

Stál som za ňou. Hubu som otváral naschvál tak, aby ma videli aj ostatní a aj tak ako som to vtedy cítil. Keď som konečne prišiel na rad, akýmsi autopilotom som sa rovnako zaskočeného kuchára spýtal. „Ste si istý, že je to bravčové? To tu vážne čakáme na dusenú brokolicu celkom zbytočne?“

Už si nepamätám, ako mastná bravčovinka chutila. Pamätám si však ten smiech ľudí v rade za mnou. Šok prišiel krátko potom, keď sa pani magistra na opätku vrátila a pýtala sa, kde nájde tú spomínanú dusenú brokolicu. Možno až štyria sa ozvali hneď na to typickým hrdlovým smiešnym chrčaním, ktoré v tom momente ešte podtrhlo zábavnosť jej otázky.

Leto 2013

Pani Mgr. Eva Jašková sa s vami rada zoznámi

Pani magistra Jašková od jesene 2012 žila svoj vlastný svet. Kto neprišiel o nervy a neodišiel, prišiel o nervy v tichosti a úspešne to dokázal utajiť. Z firmy takmer o rok neskôr odišiel celý marketingový tím ľudí. Tí vedeli, čo robia a čo treba robiť, no tí noví to ani len netušili. Hodení do vriacej vody vnímali vriacu vodu ako bežné prostredie a tak sa rýchlo asimilovali. Ostatným pamätníkom pokojnej hladiny bolo smutno za starými dobrými časmi, ktoré aj tak stáli za hovno, ale ešte stále nikto neveril, že môže byť aj horšie. Odchodom kľúčových ľudí sa riaditeľ postaral o to, že pri neobvyklých situáciách nekolaboval len marketing, ale aj prevádzka niekoľkých pobočiek realitnej kancelárie po celom Slovensku. S hlasom, akoby sa muž snažil rozprávať so zapchatým nosom a napodobňovať ženu, rozdávala príkazy a neodporúčalo sa protirečiť slovami „že nie je vedúca pozícia“. Svoje postavenie si ihneď u riaditeľa vybavila. Jej smiech sa vyskytoval často práve tam, kde nebol vhodný. V konštatovaniach, odpovediach, alebo len urážkach voči niekomu tvoril tak nepríjemnú súčasť, až z toho doslova mrazilo. Jej hlas bol paródiou excelentného hlasu herečky Dagmar Bruckmayerovej, ktorá dabovala neznesiteľnú priateľku Chandlera v seriáli Priatelia. Na taký hlas už človek potrebuje zbrojný preukaz. Snažiť sa ju napodobniť si žiadalo skontrolovať viacero dverí a uší. Veď čo i len nevydarený pokus o paródiu originálu sa škrekom nakoniec vždy podobal. Neraz vstupoval najskôr hlas, až potom človek. Výhodou boli jej zoznamovacie zastávky vo vstupnej hale, vďaka ktorým sa o jej príchode vedelo oveľa skôr. Tí pozornejší a mobilnejší dokázali utiecť cez kuchynku von oknom. Aj náhodné stretnutie pani Jaškovej s niekoho klientom na chodbe končilo vždy zoznámením a výmenou vizitky. Dokonca aj vtedy, keď kolegovi prišla manželka doniesť nákup, lebo chcela s kamoškou vyraziť na žúr.

„Mám osobitý šarm, pre ktorý viem získavať obchodné kontakty aj tam, kde nie sú...“ raz povedala na cigarete pred budovou kolegom v prvý týždeň, čo zahrievala svoje kreslo. Druhé najdrahšie vo firme.

Pani Jaškovej jej vlastný hlas vôbec nevadil. Smiechom na zoznamovacej chodbe rada obšťastňovala aj susediace firmy a ich zamestnancov na opačnej strane chodby. Akoby si ani vtedy nevšímala zaťaté päste tých druhých, ktorí, ako sa k nám neskôr doliezlo, plánovali presťahovať celé kancelárie. Len nech sú čo najďalej od jej kecova samopozvaní na kávu. K jej osloveniu jednoducho patril aj titul. Ťažko povedať, aké mohlo mať následky nedajbože pozabudnutie na jej vysoké vzdelanie. Aj keď, ako bolo neskôr známe, pochybovačov, či jej len nevypadli písmenká „A“ a „O“ z titulu bolo neustále dosť.

Jeseň 2013

Pani Mgr. Eva Jašková tvorí brožúru a riadi

Po zoznámení sa s prostredím prišla s nápadom vytvoriť informatívnu prezentáciu firmy s prílohou pre deti s úlohami, tajničkami a rôznymi rébusmi. Nie, nič z toho nebude robiť nikto z marketingu tejto firmy, ale jej zdroje. Samozrejme manžel s neprosperujúcou firmou, ktorá nutne potrebuje obohatiť portfólio.

Nezabudnuteľné boli reakcie klientov, ktorí sa vrátili aj s brožúrou a nechápavo hľadeli, čo za hlúposti sú v nej uvedené. Pravopisné chyby a faktické chyby možno tak nevadili, ako fakt, že detská časť s rébusmi, tajničkami a všelijakými zábavkami nemá ani v jedinom z 18 prípadov riešenie. Ak už sa pustíte to lúštenia, čakáte výsledok. V spájačkách chýbali čísla, v tajničke nevychádzali písmená, úlohy nemajú riešenie a pri pokuse pozrieť sa na obrázky lepšie, čuduj sa svete, nachádzal grafik známky po retuši vodotlače z fotobanky. Poriadnu nakladačku schytala zástupkyňa v Trnave, akoby autorom publikácie bola ona. Práve tak svoj monológ vytočený klient postavil. Našiel sa iný klient, čo si vzal práve túto publikáciu ako čítanie na dovolenku do Karibiku a bol na toľko motivovaný sprostosťami v brožúre, že obetoval cestu k poštovej schránke a aj tých pár centov na kúpenie známky. Napísal jasne, že väčšiu sprostosť nevidel a bolo by vhodné niečo také pred vypustením do sveta aj niekomu ukázať. Pohľadnica však veľmi rýchlo zmizla z očí v trezoroch riaditeľne. Bez prvotného súhlasu a spolupráce, hoci všade figurovalo logo, museli všetky predajne aj zamestnanci partnerom odovzdávať brožúru, ktorá bola hanbou. Niektorí preto vopred upozorňovali, že detskú časť im spravili deti pre deti, preto sú tam aj chyby. Tým rozumnejším sa pravda povedala rovno a veru bolo to nakoniec témou na niekoľko zábavných rozhovorov.

„Milé deti, pospájajte čísla za sebou a vznikne vám obrázok.“

„A do riti, čo si mám číslo 3, 12 a 13 niekde sám dokresliť, či čo?“

Pani Jašková je mimochodom „veľmi schopný zamestnanec“, ako tvrdí riaditeľ, a vždy pokračuje slovami „ktorého skúsenosti by mali byť príkladom pre nás ostatných!“. Au, toto počuť zabolí aj po rokoch. Jediný zamestnanec mimo riaditeľa, ktorý nemusel služobné auto po práci nechať zaparkované na parkovisku pred firmou a údajne jediný zamestnanec, ktorý mohol odjazdiť vlastnú súkromnú dovolenku do Chorvátska za firemný benzín bola pani magistra. Spojenci na ekonomickom oddelení predsa riešili preklad chorvátskych bločkov a prepočet meny. To, že dve na pevno utiahnuté k sedadlám prirastené detské sedačky v jej služobnom aute znemožnili presun väčšieho počtu kolegov, bola výborná finta, ako sa vyhnúť kolegiálnej výpomoci pri transferoch medzi kanceláriami. Obchodné stretnutia marketing rieši na svojich autách, alebo kým nebola električka z Petržalky, aspoň autobusom. Raz padol návrh, že sa vo Volve predsa dajú detské sedačky preč a odvezú sa piati namiesto dvoch, na čo pani magistra bez slova odišla. Pustila sa do hľadania riaditeľa, ako referovali zvyšní kolegovia na riaditeľstve a posadila sa nakoniec bez slova na kávu z automatu do kuchynky. Kým jej zvonil telefón a neustále otáčala displej k zemi, aby ho utíšila, bez znepokojenia odpíjala z kávy, ktorú nikdy pre jej nekvalitu nepila. Keď tým dole došla trpezlivosť, ako čarodejnica to vycítila a zišla dole pozorujúc cez okienko, či sú naozaj všetci preč. O necelé tri minúty ich míňala na ostrovčeku zastávky. Sama na polepenom služobnom aute s rukou na volante z hora, ako víťazný hrdina tejto bitky.

Existovali postupy, ktoré však odrazu prestali platiť. Prestali dokonca platiť aj jednotlivé kroky, cez ktoré sa dostávali nápady cez grafické oddelenie do hotových projektov. Obdobie, kedy si nikto nebol ničím istý bolo od obdobia pred tým jednoducho jeden poriadny chaos. S posvätením vedenia, ktoré vyžadovalo práve naopak, zlepšenie postupov a efektivitu práce.

„To je vtip?“ s vystrašenými očami a zarazeným pohľadom sa veľa krát zastavil grafik a trasúcimi rukami zvažoval, či už toho nebolo dosť a nevyskočí z okna. Ten strach v očiach akosi nie a nie opustiť svoje obete. Nuž a veľa krát taký strach prepadol aj mňa. Skočiť z okna bola v našom prípade vždy groteskná hláška, najmä keď sme mali pomaly až pivničný výhľad.

Jar 2014

Pani Mgr. Eva Jašková cestuje na služobnú cestu

Zahraničná služobná cesta je vždy vedená tým zamestnancom, ktorý riadi predaj, alebo spoluprácu v danej krajine. Naraz odchádza len pár zamestnancov, no väčší počet ďalších dodávateľov a partnerov, ktorí majú zahraničnú cestu ako poďakovanie. Keď sa celá skupinka ocitla na jar v Madride, viedla ich skúsená Viktória, pre ktorú bolo Španielsko ako druhým domovom. Hoci viedla svoju skupinku zaujímavými miestami a venovala sa aj školeniu nováčikov, nepostrehla, že pani magistra ide po svojej línií a pred partnermi sa prezentuje ako nadriadená všetkým zamestnancom z firmy a teda ona je najvyššie velenie. Tá vymyslená pozícia na vizitke nemala zmysel ani v angličtine a ani po jej preklade. To bola super príležitosť na prezentovanie sa ako to najvyššie velenie. V jeden deň v konferenčnej miestnosti drobného hotela na konci školenia jeden z partnerov, pán Mesároš, oslovil Viktóriu.

„Slečna, kde by som našiel Vašu šéfku?“

„Šéfku? No, jedine ak šéfa a to v Bratislave!“ odpovedala prekvapene Viktória. Pre odmeraný tón uvažovala nad tým, či sa nechce na niečo sťažovať.

„Ale veď myslím pani Evu...“ rozhodne odpovedal zástupca stredoslovenskej firmy, akoby mal v hlave jasnejšiu hierarchiu zamestnancov ako Viktória samotná.

U Viktórii nastúpil ešte udivenejší výraz, na čo nechala upratovanie a zber igelitiek s darčekmi, ktoré partneri na školení odignorovali.

„Ale pani Jašková nie je moja šéfka. Ani nikomu tu nie je šéfka. Skúste ju pohľadať v reštaurácii. Tam všetci smerovali.“ Odpovedala neisto a pritom ani len netušila, že táto krátka situácia vyzerajúca celkom nevinne odštartovala jednu z najznámejších vojen s pani Evou. Mohlo jej to napadnúť už keď pán Mesároš nahodil výraz hovoriaci „Veď ty počkaj, keď sa to dozvie.“

Poprieť, že nemá to správne postavenie, znamenalo rozpáliť oheň v jej očiach. Brala to ako poníženie jej vymysleného postavenia. Celá skupinka kolegov na tejto služobnej ceste pochopila, že zahraničné školenie a darček pre partnerov sa musí na budúce zaobísť bez Evy, aj keď niečo také bolo veľmi komplikované. Práve ona mala na starosti obchodných partnerov a ich komfort, aj keď o to isté sa celé roky bez prestávky venovali aj iné oddelenia. Nuž a práve tu sa po prvý krát objavil fenomén vlastnej siete donášačov a tajných spojenectiev, ktorú vybudovala práve magistra. Dokonca v rekordnom čase. S tými, s ktorými bola v styku už na Slovensku, to mala ľahšie. Celkom nové tváre čarám čarodejnice podľahli po pár dňoch. Veď kto z partnerov by nechcel spojenca toho, kto môže znamenať lepšie zisky a zmluvy? Azda každý si myslel, že „pravá ruka riaditeľa“ je ten najlepší možný kamoš.

No túto zahraničnú cestu ozvláštnil ešte jeden moment, ktorý si museli mnohí zapamätať veľmi živo na celý život. Fajčiarska pauza pri historickom centre, kedy sa oddelila skupinka kolegov od obchodných partnerov nepatrila medzi pokojné viac ako pár minút. Pani Jašková vystriehla pravý moment, pribehla ako dáma na vysokých podpätkoch k skupinke žien a kyslo spustila monológ o tom, že ani jedna nemá postavu akejsi „tvigi“, takže je nemožné, aby si dovolili nosiť také oblečenie, aké nosia. Jednak dievčatá ani len netušili čo je to „tvigi“, ale hlavne zostali zaskočené neistotou, či videli a počuli toto celé naozaj, alebo len dorazila kolektívna haluška vyprodukovaná z tepla. Zazeranie, urážanie, ba priam aj vymýšľanie príbehov o tom, kto droguje a kto má problém s alkoholom, kto sa koľko krát rozviedol a nemá pre neschopnosť čo vo firme hľadať, sa v čriepkach dostali aj k samotným dotknutým ľuďom. Pomsta sa začala a trvala až do jej odchodu. Nenávisť voči šiestim dievčatám prerástla až k donášaniu vymyslených príhod. Dokonca na toľko nedomyslených, že sa týkali aj ľudí, o ktorých nevedela, že dali výpoveď a už tri týždne zarezávali na novom pracovisku.

Pred odletom stihla pani Jašková telefonovať domov manželovi a dvom deťom. Podľa slov priateľského obchodného partnera, z ktorého chcela pani magistra ešte pred dvoma dňami spraviť ďalšieho špióna a mal vyzradiť, či vie o nejakých rečiach namierených voči nej, do telefónu povedala vetu, z ktorej mrazí. Nie tak ako „mrazia“ ustavične titulky slovenského bulváru. Tento pocit mrazenia pochádza skôr z pocitu strachu z človeka s vnútorným problémom. Domov totiž smeroval štruktúrovaný odkaz. „Čakajte ma o 18:30 v priestore hneď ako vychádzajú ľudia s batožinou a stretávajú sa tam. Prineste mi nejaký darček.“ Nevedno, či mal šancu ten na druhej strane niečo povedať a či vôbec sa dovolala a nepovedala to len na záznamník. Pravdou je, že po prílete a po získaní batožiny šla naša skupinka von a pani Eva sa držala v blízkosti najväčšieho výskytu partnerov neprehliadnuteľne a cielene. V tej miestnosti za automatickými dverami naozaj čakal pripravený oholený navoňaný muž s dvoma deťmi v košieľke a šatôčkach s úsmevom a slovami, ako veľmi svoju mamičku milujú a ako veľmi im chýbala. Dostala kvety, darčekovú tašku, pričom jej bolo celkom jedno, či je prázdna, alebo je v nej šamotová tehla. Až takto ovešaná sa otočila od svojej ukážkovej rodiny k šokovaným ľuďom, aby sa rozlúčila. Tiež aby si vypočula chválu na svoju rodinu. Plán jej vychádzal úžasne.

September 2014

Pani Mgr. Eva Jašková a mobing

Pani Jašková dostala nápad, aby každý zákazník dostal k zmluve o prenájme nebytových priestorov aj brožúrku o histórii a pôsobení firmy. Jej myšlienka bola presne tá, ktorá prichádzala každý rok od ostatných, no vždy sa zamietla. Peniaze, čas, alebo len nebolo záujem u toho najvyššieho vo firme. Tentoraz to vyšlo a tentoraz už ako čerstvý a rozumný nápad pani magistry Jaškovej sa bude realizovať. Jasná už bola aj tlačiareň. Marketing mal zakázané dávať výberové konanie a oslovovať dlhoročných partnerov, ktorí sa starali aj o polepy služobných áut. Typické slovenské je prísť s rovnakým nápadom o pár mesiacov neskôr a žať 15 minút slávy s predĺžením na pár týždňov. A opäť mimo klasické postupy a kanály. Čiže napriamo. Pani magistra si spravila čas bez toho, aby ho mali aj potrební zamestnanci. Snažila sa zadať úlohy pomaly až pokrývačom na streche a upratovačke vo vedľajšej budove, ba dokonca celú vec nazvala „mimoriadnym projektom“. Kto prišiel do styku s touto veľkou mobilizáciou, chápal mimoriadnosť veci najmä v tom, že akýkoľvek odpor postupoval vyššie a do dokumentu v notebooku, kde všetci očakávali počítanie prešľapov, krivých pohľadov a plánom následkov. Najhoršie dopadli dvojica marketingových kolegov z ktorej Pavol nedokázal povedať nie a Igor to nezvládol. Buchol za sebou dvermi po týždni. Obetu Paľovho času v práci aj doma vo svojom voľne si všímali všetci, čo chceli. Zarážajúce pritom bolo, že mal na starosti celkom inú oblasť, no bola v tom osobná pomsta pre niekoľko nesúhlasných názorov.  Celý projekt prerábal minimálne 5x od základu, pretože predstava samotnej zadávateľky vlastne neexistovala a nebola schopná ju predstaviť ani pred finalizáciou piatej verzie. Chcela, ale nevedela čo. Naznačoval jej nejeden človek, že vyrábať niečo, čo netuší ako má vyzerať, sa jednoducho nedá. Povedať jej priamo, že je sprostá a v hlave má naondené chceli už mnohí, ale strach z ľudí čakajúcich za dverami bol silnejší. Po troch týždňoch nechutného mobingu, s ktorým sa stretli všetci, no nie s takou vytrvalosťou, Pavol vedel, že musí preč. Schmatli ho v prvej firme a my sme po jeho výpovednej lehote stratili zopár obchodných partnerov, pretože ich pri nás držal práve on. Vlastne tak trochu to bol aj záujem niektorých zástupkýň o neho samotného.

22. septembra 2014

Pani Mgr. Eva Jašková chce pomôcť na počítači

V pondelkové ráno mi zvoní telefón s najhorším menom na displeji. Aj telefonát od britských či talianskych konateľov by bolel menej.

„Michal, dobré ráno, ako nájdem v počítači konkrétny email?“ pýtala sa pani Jašková bez akejkoľvek ďalšej informácie.

„Myslíte v Outlooku? Čiže máte otvorený Outlook.. akú verziu?“

„Niekde medzi zapnutými programami ho mám zapnutý určite.“

„Čo máte teraz zapnuté a čo vidíte, kde ste?“ skúšal som sa dozvedieť viac.

„Zapnutý mám notebook a chcem nájsť jeden email...“

II. Kapitola: Jozef Gunár

Table of Contents

Denník nasr... zúfalého zamestnanca

Predslov

I. Kapitola: pani magistra Jašková

II. Kapitola: Jozef Gunár