Vchod do ráje: Vlevo za rohem

Robert Brinda

I.

Břízky nocí jásají,

když tiše si šeptají

o štěstí, lásce…

Jdete ulicí. Je lhostejné, jestli tudy jdete do práce nebo do hospody. Jdete ulicí, protože tudy chodíte denně. A denně potkáváte jednu a tutéž holku. Stokrát nic umořilo osla, takže si jednoho dne všimnete, že je ta holka docela hezká. V tu chvíli máte dvě možnosti: Jako již mnohokrát před tím ji můžete s kamennou tváří minout. Nebo se na ni můžete usmát. Pokud ji minete, jste pro tu chvíli zachráněn. Pokud se usmějete, máte dvě možnosti:

Druhý den ji potkáte znovu. A ona se usměje na vás. Znovu máte dvě možnosti: Otočit se a prchat. Opět jste zachráněn, ale jen pro tu chvíli. Nebo můžete její úsměv opětovat. Pak ovšem nemáte žádnou jinou možnost.

Bleskurychle se otočila a vlepila mu facku. [1]

Byl tím tak překvapen, že nedokázal nic jiného, než položit levou dlaň na pálící tvář a otevřít hubu.[2]

Zde je ovšem zapotřebí popis situace: Stála vpředu jako vlajková loď. Půl kroku za ní a trochu vlevo stál Jan, pochopitelně zvaný Honza[3]. Stál mírně vlevo, protože vedle něj vpravo stál Václav, zvaný výhradně Venca. Venca byl proto, že spousta lidí se z něho mohla zvencnout.

V tom okamžiku si Honza všiml, že Venca upřeně zírá do blba. Rázem mu bylo vše jasné. Venca plácl Barboru přes zadek.  Potíž je však v tom, že plácnutí přes zadek vlastně neexistuje. Tak, jak stáli, plácl ji Venca levou rukou přes LPP. Kdyby ji plácl Honza, musel by ji plácnout pravicí přes PPP.[4] Znáte nějakou hezkou holku? Zkuste ji plácnout přes zadek. Uvidíte, že to prostě nejde.

Ani Barbora nebyla Barbora. Byla Barča, což naznačovalo, že někdy v budoucnosti bude po obědě Bára, po večeři Barunka. V této chvíli se z pojmenování Barča dalo soudit, že se nachází buď v raném stadiu předklofnutí, nebo v hlubokém stadiu poklofnutí.[5]

Honza i Venca pokorně pluli za Barčinou rozbouřenou zádí. Jen Venca si s trochou znechucení uvědomoval, že Honzovo mlčení o jeho účasti na zadkovém incidentu není projevem kamarádství, ale taktický manévr. Honza si jeho plácnutí docela sprostě přisvojil. Ta facka pak byla jen vyvrcholením. Nechtěně bylo cíle dosaženo. Není pochyby o tom, že Honza je mnohem lepší stratég.

Honza měl hnědé vlasy, kdežto Venca měl vlasy hnědé. Vlastně se ani v nejmenším v ničem nepodobali. S tou výhradou, že postpurbetální jedinci jsou jeden za osmnáct a druhý bez dvou za devatenáct. Prostě jako kdyby jeden druhému z oka vypadli. To s Barčou to bylo přece jen trochu jiné. Je třeba si uvědomit. Že holky od patnácti do třiceti jsou stále ještě holky, takže Barča jen náznakem mohla být buď hezulka nebo krasavice.[6]

Jo, měla hnědé vlasy.[7]

II.

Bory zlověstně hučí,

proč že ji láskou mučí,

ve svém náručí.

Sluší se prozradit, proč jsou tam, kde jsou. Jsou tam, protože jdou z gymplu. Jdou z gymplu, protože jsou maturanti. Protože jsou maturanti, jdou od maturitní zkoušky.  Jdou spolu, protože jsou parta. Parta jsou proto, že si již dávno stanovili společný cíl. Půjdou na výšku a budou studovat astrofyziku. Byl to Honzův nápad. Představoval si, že bude mezihvězdným pilotem, že bude kapitánem hvězdoletu, že poletí nikoliv na blbý měsíc nebo pitomý Mars. Poletí ke hvězdám. Třeba hned k Proximě Centauri.[8]

Není o čem pochybovat: Heinlein, Cherryh, Le Quinová a další a další, kteří nahradili Gardnera a Stouta. Mělo to jeden háček. Nepůjdou studovat astrofyziku. Zavinil to Venca. S nevinným úsměvem ve tváři jim jednoho dne sdělil, že Proxima Centauri je od slunce vzdálena 3,,313,457,000.000 kilometrů.[9]

Není divu, že se nad tím výpočtem mohli Barča s Honzou zvencnout. Jenže Honza se z toho šoku rychle vzpamatoval – ó McCaffreyová!

„Co kdyby byl hvězdolet s rychlostí sto tisíc kilometrů?“

Vencův hyenovitý úsměv naznačoval, že i na to má odpověď. Vzhledem k tomu, že začal svou odpověď slovem „vole“, budiž zde reprodukována opisem kalkulačky:

3,,,313,,457,000.000 : 100.000 = 3,313.457 hodin

3,313.457 : 24 = 138.060,708 dní

138.060,708 : 365,24 = 378 roků.

„Jak dlouhé ti za tu dobu narostou fousy?[10]

Šli pomalu. Šli a truchlili. V hlavách jim zněl trauermarš. Astrofyzika byla pohřbena. Venca hodil do hrobu květinu:

„Tři a půl světelného roku. A co když je to tři a půl roku a jedna vteřina? O kolik tu blbou Proximu minete?“

Od hrobu nešli. Prchali.[11]

Praotec Čech vylezl na horu Říp a zvolal: „To je ta země, oplývající mlékem a strdím!“ Mimochodem: Nic takového nekřičel. Především proto, že o nějakém Řípu neměl ani tušení, protože kmen Čechů – pokud to vůbec byl kmen – přišel do České kotliny někde u Náchoda z polské strany.[12]

Přišel a putoval podél vodních toků, až kousek od Kolína narazili na zbytky keltského, nebo lépe keltskogermánského osídlení. Nikdo jim neřekl, že to jsou pozůstatky Marobudova království. Keltský žrec, který tam stále ještě žil, jim dovolil, aby se tam usadili. Tehdejší Češi byli kočující pastevci, ale také aspoň trochu zemědělci. Přišli, vyžďářili les, protože neprostupné lesy byly všudypřítomné, vzniklou planinu oseli, zralou úrodu sklidili, vyčerpaná pole vrátili lesům a putovali dál s několika svými kozami, ovečkami a kravkami. Možná měli i slepice. Husy a kachny nikoliv. Ty prostě lovili. Zůstalo nám to dodnes. Jsme vlastně lesní lidé, i když jsme se narodili, žili, zemřeli v Praze nebo Brně.

Něčím je to zvláštní, ale myslíme, i když si myslíme, že nemyslíme. Přesně to se právě stalo Barboře. Pravděpodobně jako následek toho přeszadkizmu.[13]

Litovala, že Hozovi vlepila facku. Měla ho zabít.[14]

V duchu si s potěšením představovala, jak leží na zemi dočista umrlý. Nějakou divnou asociací si vzápětí vzpomněla na dědu tátova táty. Nikdy ho neviděla, protože zemřel dříve, než se narodila. Ale z vyprávění svého táty věděla, že jeho děda byl náruživý fotograf, dokonce jako děcko mnohokrát listovala albem jeho fotografií. A tam to bylo! Fotka dvacítky víc kluků než mužů, ležící naskládáni jeden vedle druhého ve dvou či třech vrstvách, obličeji dolů, a oblečení do jakýchsi černých hábitů, připomínajících mnišské kutny. Byl to obrázek Pohřbu z Předmostí z expozice Moravského zemského muzea v Brně. Byla by ji ráda viděla na vlastní oči, ale muzeum se za Reichu obávalo, že by mohla být zničena, a proto ji ukryla kdesi na Jižní Moravě. Nemohlo tušit, že ji tam v pětačtyřicátém objeví fanatický esesák. A do mrtě ji zničí.[15]

Když si představila, jak Honza leží na zemi s tváří zabořenou v hlíně, oblečený do toho černého hadru, napadla ji otázka, proč ti lidé v Předmostí vlastně zemřeli? Lovili mamuty, sbírali a jedli řepu, pili…sakra, co pili? Pivo ještě tenkrát nebylo. Došlo jí to. Sbírali muchomůrku červenou, nechávali ji zkvasit, a měli docela účinné pitivo. A jedna z těch žen se vypravila na muchomůrky, jenomže místo muchomůrky červené přinesla muchomůrku tygrovanou. Bylo to stejně dobré pití a měli s ním docela příjemný mejdan. Méně příjemné to bylo až druhý či třetí den, a zanedlouho skončili v jámě. Asi je tam naházel ten poslední přežívající, ale nakonec v jámě skončil i sám.

III.

Říkal kdysi a kdesi,

že domovem jsou lesy,

kde žít lze v míru.

Uměla sbírat houby. Naučili ji to táta s mámou. Honza s Vencou uměli houby sbírat rovněž. Ale je to pro změnu naučila ona. To bylo tak:

Bylo jim nějakých deset. Jejich zhůvěřilé mámy a tyranští otcové je vypravili na prázdninový tábor. Dovedete si představit to uprtení bez počítače, či aspoň bez tabletu? V zoufalství ji napadlo, že v okolních lesích nasbírá holubinku vrhavku, a vyrobí z ní smaženici. Vrhavka se opravdu pokládá za jedovatou houbu, která způsobuje zvracení a průjmy: „Všecí bluli, jen pan starosta zvracel.“[16]

Nasbírat holubinky pro nějakých dvacet hladových krků je ovšem práce pro vraha, takže si přibrala Honzu a Vencu jako pomocníky. Opravdu se jim podařilo je nasbírat, až na to, že to nebyly vrhavky, ale révovky. Obě jsou červené, jen vrhavka je o něco světlejší, a holubinka révová má načervenalý třeň. Přinesli je, opravdu z nich vyrobili smaženici, pak se jen dívali, jak se všichni cpou, až se jim dělají boule za ušima. Tak trochu záviděli, ale Barča to vyřešila: „Musíme také zvracet.“ Obětovali se. Pár soust zhltli. Více než pár soust. Jistota je jistota.

Dovedete si představit to ranní zklamání?

Žádné sténání z postelí v chatičkách.

Žádné fronty u latrin.

Žádné nálety hygieniků.

Žádné volání rodičům, aby si přijeli pro dítka.

Žádné rušení toho zatraceného tábora.

„Kruci“ – Bylo jim tak nějak kolem deseti, takže si Barča mohla dovolit zaklení.

„Kruci, tak to se nám nepovedlo.“

„Třeba nejsou tak jedovaté, jak jsme mysleli?“ přidal se Honza.

„Nebo to vůbec nebyly vrhavky.“ Samozřejmě Venca.

„Zkusíme to znovu?“

Zkusili to. Tentokrát Barča na své znalosti hub nespoléhala.  S každou houbičkou napochodovala pro radu k moudřejším.

„Pančelko, co je to?“[17]

Pančelka houbu pečlivě zkoumala. Téměř se zdálo, že se pokouší spočítat hnědé tečky na jejím klobouku. Byl to docela statný klobouk, velký asi tak jako mužská dlaň, tedy dlaň pořádného chlapa – zedníka nebo kováře – určitě od okraje k okraji měřila aspoň deset centimetrů. Ani Barča nevěděla, co to pančelce podstrčila. Byla to pečárka lesní, ale ta nebývá nijak četná, takže ji houbaři většinou ani neznají.  Ani pančelka ji neznala, takže moudře usoudila, že ji Barči zatrhne:

„Bernatová, tohle nám sem netahej. Kdoví, co je to za muchomůrku. Chceš, abychom se otrávili?“

Nevzdávali se. Zatím, co se ostatní cachtali v blízkém jezírku, ve kterém se dokonce dalo i plavat, Barča a kluci brouzdali okolními lesy, a snažili se najít nějakou houbu, která by byla jedovatá ale ne příliš jedovatá. Jen tolik, aby se táborníkům udělalo špatně. Aby…

Nešťastné Barče se zdálo, že je jí houby platné, že zná houby, když zná jen ty opravdu jedovaté: Muchomůrku zelenou, tygrovanou, čepičatku…[18]

Toulali se po lesích, aniž by se domluvili, měli přesně rozdělené úlohy. Barča koukala po houbách, Venca koukal, kudy se motají cestou necestou, a opravdu dokázal vždycky najít cestu zpět do tábora, Honza koukal po Barče. A Venca znovu prokázal, že je v něm trochu víc, než by se na první pohled zdálo.

„Tady by mohly růst hříbky.“

Bylo to smrkové houští asi tak desetileté, spodní patra smrčků ještě dosahovala až k zemi. Půdu ještě nestihlo pokrýt opadané jehličí, takže byla porostlá mechem. Museli se pod stromky plížit po čtyřech, hříbky tam opravdu byly, ale našli jen ty, které se jim podařilo v mechu nahmatat.

„Je to hřib smrkový,“ projevil nečekané znalosti Venca. „Mohli bychom na ně chodit ještě aspoň dvacet let, ale to již nebudeme jezdit na ten pitomý tábor.“

Měl pravdu v obou směrech. Za nějakých dvacet let začne hřib smrkový mizet, vystřídá ho hřib hnědý – suchohřib, za dalších deset roků se objeví některá z lišek, ještě o deset roků později les ovládnou bedly.

„To je divné,“ zadumal se Venca. „Nejsou zde žádné ryzce.“

„A muchomůrky,“ přidal se Honza.

„Das alte Frauchen ist geplatzt!“ Zajásali Barča s Vencou dvojhlasně.

Das alte Frauchen ist geplatzt byl jejich dlouhodobě zaužívaný pokřik, když někdo žblebtl pitomost.[19]

Nejhorší na tom bylo, že Honza měl vlastně pravdu. Ne všechny muchomůrky, ale přinejmenším muchomůrka červená má prakticky stejné stanovištní nároky jako hřib smrkový. Jen chce o malinko starší les. Pravdu měl i Venca. Takové mladé smrkové houští bývá přímo ideální pro ryzce. Opravdu tam nebyly. Barča se zasnila. „Takový ryzec kravský…“¨ Oba jí svorně přitakali. Byl by možná ještě vhodnější než vrhavka. Při houbařských znalostech pančelky… Při té myšlence se ještě pevněji rozhodli vytrvat.

„Bernatová, kam se to zase chystáš? Pančelka Barču zarazila v rozletu. Kam by se chystala? Pátrat po ryzci kravském.

„Běž do chatky a sbal si kufry. Po obědě odjíždíme.“

V urputné snaze předčasně ukončit tábor málem zmeškali jeho konec.

„Máme rok na to, abychom se naučili všechny houby, co jich jen je.“ Venca. Samozřejmě Venca. Bylo skoro jisté, že za rok je rodiče vyštvou na tábor znovu. A zase bez tabletu.

V jednom se Barča mýlila. Houbařit ji nenaučili táta s mámou ale táta táty. Měl v tom praxi, protože dříve učil houbařit tátovu tetu a tátova strýce. Tenkrát dávno domorodci sbírali hřib smrkový, který nebyl hřib smrkový ale hřib pravák. Nesbíral se suchohřib, protože se vědělo, že je jedlý, ale byl to hřib panšťák, určený pro lufťáky – bývalé domorodce, kteří uprchli do měst a vraceli se pouze na dovolenou. Také se sbíral křemenáč (všechny křemenáče, protože si byly příliš podobné, než aby se daly snadno rozeznat.) Z nouze se sbíral i kozák, ale to jen když se jelo z pole, a rostl někde na mezi vedle cesty. Vědělo se, že jsou jedlé klouzky, ale nesbíraly se, protože byly „matlavé“ – mazlavé. Zkuste si přinést domů košík klouzků: Bude z nich jedna velká slepená koule. Také se sbíraly lišky, jimž se říkalo kuřátka, samozřejmě se sbíraly ryzce.

Jednou Bruno v lese narazil na mech, vysoký až po kolena. Nebyl divný jenom ten mech. Rostly v něm i divné houby: Asi třicet centimetrů vysoký, kolem čtyř centimetrů tlustý bílý třeň, nahoře k třeni přitisklý brčálově zelený klobouček. Nedalo mu to, jednu tu houbu přinesl domů. Když ji rozpitval, zjistil, že je to docela obyčejný hřib smrkový, který se tím vysokým mechem nechal zblbnout, takže si myslel, že se ještě stále dere ven ze země. A ten klobouček byl zelený, protože byl zbarvený tím mechem.

Asi ho to podnítilo k tomu, aby se pokoušel dovědět o houbách něco víc. N ic mu tenkrát neříkalo jméno Smotlacha, ale kdesi v koutku jednoho antikvariátu objevil knížku Český houbař od prof. Macků, který v roce 1913 vydal olomoucký nakladatel Promberger. Smrž je v ní ta smrž, holubinek je v ní popsáno sedmadvacet.

Začal se pídit po dalším poučení o houbách, s překvapením zjistil, že mezi rozkopávanými muchomůrkami je také jedlá muchomůrka růžovka. Jednou se odvážil ji přinést domů. Máma tátova táty byla nedůvěřivá pečlivka, takže pod záminkou, že mu pomůže houby čistit, přisedla ke stolu. Ubývalo hřibů a lišek, nakonec na stole zbyla osiřelá růžovka. Máma ji opatrně vzala do dvou prstů a přemýšlivě prohlásila:

„Tu, myslím, vyhodíme na hnůj.“

Vyhodili ji.

Jindy ji Bruno opět přinesl, máma ji pro změnu polapila jako první, a poslala Miku, aby se poptala u sousedů, co je to za žabinu. Vrátila se patřičně ovíněna rumem a domácí slivovicí, aby oznámila, že je to muchomůrka růžovka, že je jedlá a výtečná.

Vyhodili ji rovněž.

Během let tátův táta dorostl na pana houbaře. Sbíral asi tak dvacet druhů holubinek, snad stejně tolik pečárek, houbařil od jara závojenkou podtrnkou až do pozdního podzimu čirůvkou fialovou a dvoubarvou. Nejkrásnější na tom je, že polovinu svých houbařských úlovků přinášel z olomouckých ulic a parků.

IV.

Král je nahý! Je nahý!

Slyší jásat své vrahy.

Krev na košili.

Jak to bylo s tím „Das alte Frauchen ist geplatzt?“ Vlastně je to docela dlouhá historie, která začala u táty tátova dědy někdy v závěru devatenáctého století. Po pravdě je to ještě jinak. Začala v polovině sedmnáctého století po skončení Třicetileté války. Tenkrát přišel na Moravu rodák z švýcarského Bernu. Jmenoval se Sauermauer. Tenkrát se slušelo, aby „lepší“ lidé uměli německy, takže rychle pochopili, že Sauermauer je kyselý zedník. Nezdálo se jim to jako rozumné jméno, takže podle jeho původu z Bernu mu začali přezdívat Berňák. Problém je v tom, že berňák je ten, kdo vybírá berně.[20]

Díky soucitu sousedů a přátel se ze Sauermauera nestal Berňák ale Bernat. Když někdy za Marie Terezie začali lidé dostávat kromě jména i příjmení, byl Sauermauerův potomek Sauermauer zapsán jako Bernat, a nikoho ani nenapadlo, že by se mohl jmenovat jinak. Ještě něco jim po Sauermauerech zůstalo: Jejich prvorozený syn se vždy jmenoval po tátovi, prvorozená dcera po mámě. Díky tomu byla Barča Bernatová Barbora Bernatová. Protože byla jedináček, jaksi se nevědělo, jak by se bývali byli jmenovali její mladší bratři a sestry.

Výjimkou byl děda tátova táty. Bylo to na sklonku devatenáctého století, tedy skoro před sto padesáti roky. Žil a pracoval tenkrát ve Vídni jako bankovní písař. To sice již existovaly Underwoodky,[21] ale ten americký vynález ještě do Rakouska nedorazil, takže měli svůj chleba jistý všichni, kdo uměli psát švabachem.[22]

Ten příběh měl nevinný počátek: Mladý Bernat se seznámil s mladou dívkou jménem Isabela. Byla z toho láska jako trám do chvíle, kdy se Bernat dozvěděl, že Isabelin otec se jmenuje Fiegel, a kdy se Fiegel dozvěděl, že se ti dva chtějí vzít. Měl proti tomu sňatku drobnou námitku: Že ten Bernat není písař ale písaříček v bance, jejímž je pan Fiegel ředitelem a spolumajitelem. Láska je láska. Vzali se tajně a uprchli do malého městečka na Moravě.

Je třeba uznat, že se paní Isabela celkem rychle naučila česky, i když jí četná úskalí češtiny unikala. Tak se stalo, že na jednom dámském dýchánku zaslechla jednu dámu vyprávět o Brdech. V následujícím okamžiku pohoršeně zvolala:

„Dámy neprdí, dámy bzdí.“[23]

Rázem tím vzrostla popularita paní Isabely, až na jednu maličkost: Od toho okamžiku nebyla paní Bernatová ale paní Bzdivá.

V tom malém městečku pochopitelně nebyla banka, dokonce tam nebyla ani kampelička. To nevadilo, byl tam soud, takže pan Bernat začal pilně pracovat jako soudní písař. Byl pilný i na jiném poli, jak o tom svědčí: Jindřiška, Helena, Bedřiška, Bruno, Felix.

Skončilo Rakouské mocnářství a skončil i soud v tom městečku. Milý Bruno Bernat skončil bez práce, ale příliš si s tím hlavu nelámal. Začal se živit jako fotograf. Byl široko daleko jediný, takže bez konkurentů se docela slušně uživil. Když holky dorostly, odešly postupně všechny tři do Prahy, vlastně tam byly jako služky. Nejstarší měla smůlu, utonula ve Vltavě, navíc stáhla pod vodu i svého snoubence, když ji chtěl zachránit. Helena měla trochu víc štěstí. Provdala se za sice hrbatého, ale celkem slušného holiče, s nímž se odstěhovala do jeho rodiště v Doksech u Máchova jezera. Bedřiška zůstala v Praze, vdala se, vzala si Slováka Jana Feifera. Byl to švec, bylo by správnější říci, že byl obuvník, protože šil boty. Takové ručně šité boty, někdy i z hadí a krokodýlí kůže, byly docela drahá záležitost. Jeho zákazníky tedy byli esesáčtí a gestapáčtí důstojníci, zahraniční prominenti, žijící v Praze, a ti nad ním drželi ochrannou ruku, i když se o Jendovi i Bedřišce vědělo, že jsou Gottwaldovými přívrženci.

Vlastně v rodném městečku zůstal pouze Bruno, ale jen proto, že se oženil s holkou ze sousedící vesnice. Kde by skončil Felix, se nedá ani tušit, ale na to ještě přijde řeč.

V třiatřicátém roce, kdy se Brunovi narodil další Bruno, Bruník, Bruníček, Brundibár, se z nějakého pana Hitlera stal v Německu Reichskanzler.[24]

Ten pan Hitler se vlastně jmenoval Schickelgruber, a vůbec nebyl Němec, ale Rakušan, který se narodil v rakouském Braunau. I když si to nepřiznával, byl to pro pana Hitlera vážný problém, protože tím pádem byl německým kancléřem cizí státní příslušník. Vyřešil to jednoduše: V osmatřicátém provedl Anschluss Rakouska.[25]

Samozřejmě to byla prasprostá okupace, ale to si ani Rakušané nepřipouštěli, a přivítali Anschluss s jásotem. Mělo to jeden háček. Stali se součástí Německa, tím pádem začaly v Rakousku platit německé zákony. Jeden z nich říká, že původem Němec i třeba trvale žijící v zahraničí, zůstává Němcem. A Němci se stávají i jeho rodinní příslušníci až do třetího kolena.

Ani je to nenapadlo: Isabela byla rodilá Vídeňačka. Byla najednou Němka. Děda Bruno byl Němec. Helena, Bedřiška, Bruno, Felix byli Němci. Bruník byl Němec, Bruníkova máma Emilie byla Němka. Bruno, Emilie a Bruník si klidně žili v chalupě u Milčiných rodičů, neměli tušení, že se 15. březnem 1939 pro ně něco změnilo. Do toho dne, kdy jim přišel úřední dopis, v němž bylo psáno, že Bruník jako německý občan nesmí chodit do české školy, a pokud nezjednají nápravu, bude jim odebrán a umístěn do německého internátu. Řešení našli. Odstěhovali se do Brna, táta si našel práci v Líšni v Junkersce,[26] máma se starala o domácnost, Bruník skončil v Bürgerschule.[27]

Přišel do třetí třídy, německy neuměl ani blafnout. Poprvé se začal učit přírodopis. Nezačal. Dodnes ví pouze to, že Schmeterling je motýl, Käfer je brouk a Habicht je jestřáb. Jednou dostali domácí úkol: Ze stránky nasermater[28] sestavených slov měli sestavit souvislé věty.

Chápal, že máma je na tom stejně jako on. Ale táta byl přece Němec. Táta nechtěl syna zklamat. Pečlivě věty sestavil. Ze všech slov beze zbytku. Tak se mezi nimi objevila věta „das alte Frauchen ist geplatzt.“ Spokojeně odevzdal úlohu, ale druhý den byl vyvolán. Nic zlého netuše vstal, a der Lehrer (učitel) na něho vychrlil:

„Das alte Frauchen ist geplatzt!

„Ja, Ja, das alte Frauchen ist geplatzt.“

„Das alte Frauchen ist geplatzt!“

„Ja,Ja, das alte Frauchen ist geplatzt.!

„Das alte Frauchen ist geplatzt!“

„Ja, Ja…“

„Stará paní pukla!“

Rozhostilo se hrobové ticho. Nikdo se nesmál. Kantor si utíral bradu, protože si ji ve vzteku poprskal slinami.

Čirou náhodou se nejen ve třetí třídě, ale v celé škole ujal zlozvyk. Kdykoliv někdo něco zbrebtal, ozvalo se sborové: „Das alte Frauchen ist geplatzt. Ja, Ja.“

V.

Der Krieg ist ernste Sache.

Am meisten ist es Rache.

Nur für Kleinigkeit.

(Vždyť válka je vážná věc.

A je to jen pomsta přec.

Za drobnou hloupost.)

Bruník – teď již nikoliv Bruník, ale Bruno a nic než Bruno, dosáhl svých desátých narozenin. K narozeninám dostal trochu zvláštní dárek: Hnědou košili, černou vázanku, černé manšestrové kalhoty kraťasy, bílé podkolenky, a černé boty komisňáky. K tomu navíc černou čepici kšiltovku, černou bundu, dlouhé černé kalhoty, v kotnících převázané, aby v nich mohl růst až do svých čtrnácti. Zcela zřejmě to byla uniforma. Uniforma Hitlerjugend,[29] i když nebyl Hajot, ale jen Dejot. Protože mu bylo teprve deset, byl Pimpf.

„Na tom koláči je nejlepší ten cukr nahoře.“

„Das alte Frauchen ist geplatzt.“

Barče bylo asi tak dvanáct, když se jí táta přiznal, jak to vlastně s tou starou paničkou je. Bylo na čase, protože to jako odpověď na svá prohlášení slyšela aspoň tisíckrát. Bylo jí divné, proč děda jejího táty chodil do německé školy, takže z táty a mámy postupně vydyndala historii jejich rodu. Třeba to, že její prapraprastrýc Felix byl nejvítěznější voják Druhé světové války. Skončil základní vojenskou službu v Československé armádě v roce 1938, ale ještě stačil stihnout odtržení Sudet. Těsně po odchodu do civilu se stačil oženit, ale manželství si moc neužil, protože přišel 15. březen 1939, a než se nadál, musel narukovat do Wehrmachtu.[30]

V třiačtyřicátém roce se Brunovi narodil bráška. Ale do toho brněnského náletu měl Bruno ještě jeden nezapomenutelný zážitek:

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

Table of Contents

Vchod do ráje: Vlevo za rohem

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.