Čo vieme a nevieme o poruchách učenia

Gabriela Rozvadský Gugová

Copyright:

Publikácia bola spracovaná na Katedre školskej pedagogiky a psychológie na VŠ DTI v Dubnici nad Váhom

Autor: Gabriela Rozvadský Gugová

Názov:ČO VIEME A NEVIEME O PORUCHÁCH UČENIA.

Recenzenti: Prof. dr. Jana Goriup, PhD. Univerzita Maribor, Slovenia

Doc. PhDr. Irena Antoničová, PhD. Prešovská univerzita v Prešove, Slovakia

Vydavateľ:Martin Koláček – E-knihy jedou

1. elektronické vydání

Praha, 2017

ISBN:

978-80-7512-776-1 (ePub)

978-80-7512-777-8 (mobipocket)

978-80-7512-779-2 (pdf)

Predslov

Téma poruchy učenia rezonuje u odborníkov už dlhšiu dobu, rodičia detí so špeciálnymi potrebami sa počas života svojich detí stávajú špecialistami v danej problematike a neraz suplujú medziodborovú spoluprácu. Vidím, počujem, a predsa nečítam ako ostatní, moji rovesníci. To je pocit, ktorý zažíva nejeden žiak. Stanovenie diagnózy u psychológa je pre rodiča a jeho dieťa začiatok ťažkej práce. Často zostávajú osamotení a zmätení v mori informácií, zaručených rád a možných postupov. V snahe pomôcť a uľahčiť orientáciu v množstve informácií prinášame prehľad doteraz nám známych a fungujúcich prístupov v náprave porúch učenia. Táto publikácia obsahuje stručnú históriu špecifických vývinových porúch učenia, klasifikáciu týchto porúch podľa súčasných hľadísk. Zámerne sme siahali po staršej literatúre, viedla nás k tomu jednak vysoká kvalita publikačných výstupov už od začiatkov skúmania porúch učenia a druhým dôvodom boli zistenia, že v novších teoretických publikáciach je množstvo údajov, ktoré sa len opakovali zo starších prvotných prác. Venovali sme sa predovšetkým dyslexii, dysgrafii a dysortografii. Opisujeme niektoré charakteristické symptómy, ktoré môžu pomôcť pri vyhľadávaní detí s problémami v čítaní a v písaní. Opierajúc sa o niektoré výsledky výskumov zaoberajúcich sa výskytom porúch učenia.

Pre školskú prax ako i pre rodiča je nevyhnutné poznať diagnostickú prax v prípadoch výskytu dyslexie a dysgrafie ako najčastejších porúch učenia, taktiež možnosti použitia psychofarmák pri medicínskej liečbe porúch.

Z pedagogického hľadiska vystupujú do popredia veľké možnosti, škola sa hlavnou mierou podieľa na náprave porúch, prispieva k výchove a formovaniu dieťaťa. Uvádzame stručné charakteristiky nápravných metód používaných už niekoľko desaťročí, ako i niektoré nové metódy používané u nás i vo svete.

Problematika porúch učenia je len zdanlivo novým prvkom v našej spoločnosti, už v sedemdesiatych rokoch patrilo československé školstvo, vďaka práci Z. Matějčeka k modelovým krajinám, ktoré úspešne zvládali problémy so špecifickými poruchami učenia.

Je veľkou škodou, že roky deväťdesiate a ďalšie po nich nasledujúce nedovolili pokračovať v nastúpenom trende. Práve naopak, nedostatok špeciálnych pedagógov, psychológov v diagnostickej oblasti a často komunikačný šum v rovinách psychológ – špeciálny pedagóg, triedny učiteľ – pedagogicko-psychologická poradňa nedávajú práve ideálne podmienky pre prácu s dieťaťom s poruchou učenia, a potom najväčšia zodpovednosť zostáva na učiteľovi v škole, ktorú na neho ponechá veľmi rád aj rodič.

Učiteľ prvý dáva podnet na psychologické vyšetrenie žiaka. Odborná pripravenosť našich učiteľov však v oblasti špecifických porúch učenia nie je dostačujúca a už pedagogická diagnostika má často vážne nedostatky a obsahuje príliš všeobecné formulácie, ktoré psychológovi nič nepovedia o jedincovi. Na druhej strane správy psychológa z vyšetrenia dieťaťa takisto neobsahujú všetky dôležité informácie a sťažujú učiteľovi prácu. Výnimkou nie sú ani chyby v diagnóze, rozdielne názory na problém zo strany špeciálneho pedagóga a psychológa.

Sám učiteľ stojí pred problémom, na ktorý nie je dostatočne odborne pripravený. Mohlo by sa zdať, že špeciálny pedagóg je ten, kto bude odborne, najmä metodicky vyškolený v danej oblasti. Prax je taká, že pri širokom spektre špecifických odborov (surdopédie, tyflopédia, somatopédia a iné) sa na poruchy učenia opäť nedostáva. Nevyhnutný základ v metodickej oblasti sa robí, ale to je veľmi málo. V našom systéme školstva chýba špeciálna škola pre dyslektikov, boli nejaké pokusy s dyslektickými triedami v experimentálnej forme. Chýba nám celkový program edukácie detí s poruchami učenia, zameraný na celoživotné vzdelávanie. Veď tieto deti prechodom na iný stupeň školy svoj handicap nestrácajú. Zatiaľ sa však naša spoločnosť tvári, že nemá dyslektických žiakov deviatych ročníkov, stredoškolákov, vysokoškolákov a dospelých jedincov.

Náš systém prijímacích pohovorov a skúšania s nimi počíta v zmysle dostanete viac času pri preferovaní elevácie písomnou formou. Je preto potrebné pracovať v dvoch rovinách:

a) umožniť formou nápravy jedincovi s poruchou učenia dosiahnutie žiadanej, spoločnosťou uznanej, úrovne jeho schopností vzdelávať sa,

b) pripraviť aj iné formy elevácie (napríklad: ústna skúška, prijímací pohovor, ústna maturita).

Ukazuje sa, že výskyt porúch učenia má u nás i vo svete stúpajúcu tendenciu. Príčiny tohoto trendu môžu byť objektívne i subjektívne. Zo subjektívneho hľadiska sa na zvýšenom výskyte podieľa aj väčšia zameranosť na problém, ba dokonca až akási módnosť. Predovšetkým však objektívne príčiny dávajú problematike porúch učenia spoločenskú závažnosť a prioritu. Sú to: rast informácií, množstvo rušivých šumov pri sluchovej diferenciácií, nová populácia sa musí denne vyrovnávať s časovým stresom, s množstvom informácii, s vysokými nárokmi na presnú zameranosť pozornosti a nie je čas na nácvik jednotlivých úkonov a schopností. Čítanie je proces a trend získavania hotových informácií prostredníctvom mediálnych pomôcok poškodzuje motiváciu. Komu by sa chcelo? Často sa zabúda aj na oblasť tvorby učebníc a ich použitie v praxi. Najmä učebnice a pracovné zošity, šlabikáre v 1. ročníku by mali počítať so žiakmi, ktorí majú problémy s osvojením si techniky čítania a písania.

Ešte v prvej polovici 20-teho storočia vplyvom tvarovej alebo celostnej psychológie sa napríklad úplne zmenila metodika vyučovania čítania, písania a počtov na základnom stupni. Vplyvom tohto psychologického smeru sa utvorila medzi dvomi svetovými vojnami, tzv. globálna vyučovacia metóda. Ukazuje sa v poslednom období, že niektorým deťom s poruchou učenia nevyhovuje globálna metóda nácviku čítania celých slov, výhodnejšia je pre ne analyticko-syntetická metóda. Chýba aj dostatočný časový priestor na osvojenie si vedomostí. Ideálnym riešením by bolo pripraviť individuálny učebný plán pre žiaka s poruchou čítania, čo je v súčasných podmienkach veľmi ťažko realizovateľné.

Pri problematike nápravy porúch učenia musíme brať do úvahy najmä individualitu dieťaťa s ohľadom na možnosti jej realizácie v praxi. Veľmi závažnou chybou je preferovanie len jednej metodiky. Úspech sa môže dostaviť len pri použití komplexného programu nápravy, kde fungujú všetky zložky: učiteľ – žiak – špeciálny pedagóg – psychológ – rodič. Bohužiaľ sa škola stala miestom, kde nikto nikoho nepočúva. Vzájomná spolupráca a rýchla výmena informácií môžu veľkou mierou prispieť k zlepšeniu stavu poruchy u jedinca.

Z vyššie uvedeného vyplýva, že problematika porúch učenia a ich následná náprava sú veľmi širokým spektrom jednotlivých zložiek a je potrebné venovať sa všetkým tak, aby žiadna nebola braná len okrajovo. Za veľmi dôležité pri tom považujeme spoluprácu s rodičom (zákonným zástupcom) ako i psychológom a špeciálnym pedagógom. Naším cieľom je prispieť k zlepšeniu a skvalitneniu práce s dieťaťom s poruchou učenia a tým mu umožniť zvládnuť svoj handicap a pomôcť mu prekonávať životné prekážky bez ujmy na psychickom vývine osobnosti.

Dôkladnejšie poznávanie špecifických školských porúch učenia a zefektívňovanie metód nápravy a prevencie by malo byť nevyhnutnou požiadavkou pre celú spoločnosť, pre ktorú vzdelávanie každého jej člena znamená dnes väčšiu hodnotu a devízu než kedykoľvek predtým.

1 UČENIE

Často sa v živote presviedčame, že výchova nemá veľký vplyv na inteligenciu, sociálne zručnosti a ani na dosiahnutý úspech. Prirodzená inteligencia a kapacita mozgu sú dané už od narodenia, bez ohľadu nato, kde sme sa narodili. Duševné schopnosti, myslenie a vedomie sú veľmi komplikované procesy a mozog sa bez kontaktu s ľuďmi nebude rozvíjať štandardne. Je vytváraný biologicky, rozvíja sa sociálnym kontaktom a uvedomuje si sám seba, čo žiadny iný orgán tela nedokáže. Učenie je veľmi všeobecný pojem, ktorý môžeme študovať podľa jeho nositeľa:

•u živých organizmov (nielen človek),

•u technických systémov (učenie automatov).

Informačno psychologický prístup k učeniu

Nás zaujíma učenie ľudské, vekovo zamerané. Učenie sa dá definovať z pohľadu rôznych vedných disciplín. Pre nás sú zaujívavé tie, ktoré sú definované z pohľadu pedagogiky, psychológie a informačnej psychológie. Nakoľko je to pojem veľmi široký, zmienime sa o niektorých hľadiskách, optimálne je delenie podľa (Kulič, 1992), učenie môžeme rozdeliť podľa rôznych typov procesov a činiteľov na:

učenie senzorické,

učenie percepčné,

učenie senzomotorické,

učenie verbálne, pojmové.

Podľa rôznej úrovne a zložitosti prebiehajúcich procesov na:

učenie signálom,

učenie spojom stimul-reakcia,

učenie reťazením,

učenie verbálnym asociáciám,

učenie diskrimináciám,

učenie konceptom,

učenie pravidlám,

učenie riešeniu problémov,

učenie kognitívnym stratégiám.

Najjednoduchšie formy učenia sú uvedené ako prvé, hierarchické poňatie podľa (Gagne, 1985). Samotnú podstatu pojmu učenie vystihuje veľmi komplexne definícia V. Kuliča (Kulič, 1992)

„Učenie je proces, v priebehu a dôsledku ktorého mení človek svoj súbor poznatkov o prostredí prírodnom a ľudskom, mení svoje formy chovania a spôsoby činnosti, vlastnosti svojej osobnosti a obraz samého seba. Mení svoje vzťahy k ľuďom okolo seba a k spoločnosti, v ktorej žije – a to všetko smerom k rozvoju a vyššej účinnosti.“ Nepokladáme za podstatné uvádzať definície ďalších autorov (B.R. Brugelského, R. Hilgarda a iných), pretože nám ide procesuálny pohľad na ľudské učenie.

Z hľadiska informačno-psychologického prístupu sú zaujímavé teórie (Frank, 1962), podľa ktorého v rámci informačnej psychológie je učenie prijímaním informácií z okolia. Informácia zasahuje zmyslové orgány vo forme optických, akustických, hmatových, tepelných, čuchových a chuťových podnetov. Ide o komplexný vnem. Za kapacitu zmyslového orgánu sa dá pokladať maximálna informácia, ktorú môže zmyslový orgán za určitú časovú jednotku previesť do senzorového centra v mozgu. Vnímavosť zmyslového orgánu závisí najmä od jeho evolučnoteoretického veku. Rozhodujúca je veľkosť tzv. projekčného centra, kanálu v kôre veľkého mozgu, kde sa vnímané informácie uvedomujú. Podľa Frankovej teórie (1996) má dotyk na nohe a na ruke z hľadiska vnímavosti najvyššiu hodnotu. Na základe tohto kritéria stoja čuchové orgány ešte pred zrakom, lebo sú z evolučno-historického hľadiska o stovky miliónov rokov staršie ako zrak.

Blízke zmysly

Diaľkové zmysly

Informačné kanály

Taktilné,chuťové,čuchové

Zrak, sluch, čuch

Rádius

Až po hranicu organizmu

Za hranicami organizmu

Druh obsahu vedomia

Predmetové

Nepredmetové

Výsledky sprostredkov.informácii

Pevné programy vyvolávajúce city

Racionálne rozhodnutia

Vnímateľnosť

Vysoké

Nízke

Kapacita príjmu informácie

Nízke

Vysoké

Tab. 1 Porovnanie charakteristík blízkych a diaľkových zmyslov podľa Franka (1996)

Z hore uvedeného vyplýva, že isté kvality zmyslov súvisia s vekom a veľkosťou projekčnej plochy. Informácie sprostredkované blízkymi zmyslami vnímame vecnejšie ako tie, ktoré nám sprostredkujú zrak a sluch. Prednosťou diaľkových orgánov je, že organizmus môže reagovať aj na udalosti, ktoré sú ďaleko za jeho hranicami. Človek za istú časovú jednotku získava najviac informácií očami, nie však vedome. Oči sprostredkujú za sekundu asi 10 miliónov bitov informácií. Akustický kanál je menej výkonný, ten za ten istý čas sprostredkuje 100 000 bitov. Ešte menej ponúka taktilno-kinetický kanál s 1000 až 10 000 bitmi za sekundu. Kapacita olfaktorického a gustatívneho kanála je od 10 do 100 bitov informácií za sekundu.

Ak je požadovaná vysoká vnímavosť, pretože sa musia získať nové informácie, je potrebné uprednostniť blízke zmyslové orgány (viď. Tab.1). Ak je cieľom spracovanie informácie písanej, je vhodnejšie použiť ďiaľkové zmysly, oči.

Napriek tomu, že vnímanie pomocou zmyslov funguje správne, proces učenia nemusí prebiehať adekvátne vynaloženému úsiliu. Chyba v tomto prípade nie je v orgáne samotnom, vyvstáva tu problém, ktorý zastupuje skupina v súčasnosti odbornou ale už aj laickou verejnosťou nazývaná poruchy učenia. Nasledujúce tabuľky popisujú mozog a jeho účasť na procese učenia.

Mozog a jeho funkcie:

Ľavá hemisféra (funkcie):

Pravá hemisféra (funkcie):

verbálna

propozicionálna

analytická

sériová

digitálna

abstraktná

racionálna

jazyk

reč

základné postupy pri riešení problémov

neverbálna

apozicionálna

holistická

paralelná

analógová

konkrétna

intuitívna

vizuospaciálne úlohy

zvládanie trojrozmerného priestoru

emotivita

Tab. 2 Funkcie mozgu podľa Koukolíka (2002)

Percepcia a pozornosť:

Ľavá hemisféra (funkcie):

Pravá hemisféra (funkcie):

-dokáže zamerať sa na bod, nezávisle, odlišne,

-dokáže zamerať sa na bod, nezávisle, odlišne,

-obe prenášajú informácie o umiestnení v priestore.

Tab. 3 Percepcia a pozornosť z hľadiska hemisfér podľa Koukolíka (2002)

Senzoricko – motorická kontrola:

Ľavá hemisféra (funkcie):

Pravá hemisféra (funkcie):

kontroluje pohyb oboch paží

pohyb ruky na pravej strane

kontroluje sakadické očné pohyby

interpretuje správanie a podvedomé citové stavy

tvorí vôľovou kontrolované mimické výrazy

špecialista pre „ inteligentné“ správanie

kontroluje pohyb oboch paží

pohyb ruky na ľavej strane

kontroluje sakadické očné pohyby

epizodická pamäť

sebauvedomovanie

tvorí spontánne výrazy na tvári

kognitívne funkcie

hodnotenie situácie ako humornej

Tab.4 Senzoricko – motorická kontrola hemisfér podľa Koukolíka (2002)

Funkcie zadnej časti kôry pravého temenného laloku:

funkcia

porucha

dyslexia

umiestnenie v priestore

chybné umiestňovanie

+

priestorová orientácia vlastného tela

topografická dezorientácia

+

priestorová orientácia predmetov

inverzia písmen, zámena poradia písmen

+

zameraná zraková pozornosť

zabúdanie

+

zameraná sluchová pozornosť

„coctail party syndrome“

+

vizuomotorická koordinácia

neobratnosť

+

vizuoverbálna asociácia

získaná alexia

+

súčasná pozornosť venovaná väčšiemu počtu predmetov

simultánna agnózia

?

Tab.5 Funkcie zadnej časti kôry pravého temenného laloku a ich narušenie podľa Koukolíka (2002)

Fázy učenia, druhy a činitele učenia

Existuje množstvo hľadísk podľa ktorých by sme mohli rozdeliť jednotlivé fázy učenia a následne klasifikovať druhy a podmieňujúce činitele v procese učenia (Rozvadský Gugová, 2013). Ak by sme si vybrali hľadisko pedagogicko-psychologické, tak môžeme hovoriť o fázach: motivačná, poznávacia, výkonná, kontrolná. Druhy učenia v dnešnej podobe môžeme rozdeliť na štyri základné: intelektuálne, emocionálne, motorické, sociálne, avšak je ťažké si ich predstaviť oddelene, v procese vždy spolu vytvárajú systém získavania nových elementov. Činitele učenia, alebo to, čo ovplyvňujúce proces súvisia s telesným stavom, psychickým ladením, s charakterovo-vôľovými vlastnosťami, a s ďalšími osobitosťami procesu učenia, ako sú: motivácia, aktivita, vzťah k učebnej látke, mikroklíma, dĺžka učenia, prestávky, predchádzajúca. a nasledujúca činnosť, opakovanie.

Percentuálne vyjadrenie zapamätaného:

Výber informáciíZapamätanie informácií

-čítaný text 10%

-počúvaný text 20%

-videné v obrazovej forme 30%

-videné, prediskutované informácie50%

-videné, počuté informácie 70%

-videné, počuté, dotykom získané informácie 75%

-videné, počuté, popisované informácie 80%

-videné, počuté, aktívne vykonávané informácie 90%

Tab.6 Percentuálne vyjadrenie zapamätaného vo vzťahu k učeniu

Myslenie, pamäť, inteligenčný potenciál a spracovanie informácií

Myslením trávime najviac svojho času, kontrolovať myslenie a koncentrovať sa na činnosť a myšlienky je veľmi náročné. Myslenie je zo všetkých našich činností najkomplikovanejšie. Vytvárame nové pojmy, plánujeme, riešime, komunikujeme, spomíname. V psychológii máme vyvinuté testy, ktoré dokážu oddeliť rozdielne aspekty poznávania, ale v praktickom živote sa len vzácne realizujú oddelene a skôr sa uplatňujú algoritmy myslenia a heuristiky (Rozvadský Gugová, 2013).

Mozog sa skladá zo zadného a stredného mozgu, medzimozgu a veľkého mozgu. Zadný mozog pozostáva z mozočka a mozgového mosta. Mozoček koordinuje pohyby prstov a jemné svalové pohyby (napr. pohyby prstov pri písaní) a koordinuje zrak a sluch. V medzimozgu je podkôrové ústredie nižších emócií vegetatívneho nervstva. Veľký mozog tvorí najdôležitejšiu časť nervovej sústavy. Skladá sa z dvoch mozgových pologúľ, každá z nich inervuje opačnú časť tela. Mozog je zbrázdený mozgovými závitmi, čím sa zväčšuje jeho povrch. Veľký mozog pokrýva súvislá vrstva (2-5 mm hrubá) sivej hmoty zvaná mozgová kôra. Je nositeľom duševného života človeka.

Klasifikácia hlavných súčasti mozgu zahŕňa koncový mozog (napr. kľúčovo dôležitú mozgovú kôru, rovnako ako thalamus, hypotalamus, lymbický systém, ktorého súčasťou je hipokampus), ďalej stredný mozog (do jeho rámca patrí časť mozgového kmeňa), zadný mozog (kam patrí predĺžená miecha, most a mozoček). Veľmi zbrázdená mozgová kôra obklopuje vnútorné oblasti mozgu a jej činnosť je základom väčšiny ľudského poznávania. Kôra pokrýva ľavú a pravú mozgovú hemisféru, tie prepojuje corpus callosum (Rozvadský Gugová, 2013).

Všeobecne povedané činnosť jednej hemisféry kontroluje protiľahlú stranu tela. Na základe rozsiahleho výskumu syndrómu rozštiepeného mozgu dospeli bádatelia k presvedčeniu o funkčnej špecializácii hemisfér: u väčšiny ľudí ľavá hemisféra kontroluje jazyk a pravá hemisféra vizuospaciálne funkcie. Je možné, že hemisféry spracovávajú informácie vzájomne rozdielne. Ďalší druh pohľadu na mozgovú kôru berie do úvahy rozdiely medzi štyrmi mozgovými lalokmi. Inak povedané, vyššie myšlienkové procesy a spracovávanie motorických informácií prebiehajú v čelnom laloku, spracovanie somatosenzorických informácií v temennom laloku, spracovávanie sluchových informácií v spánkovom laloku, spracovávanie zrakových informácií v tylovom laloku. Primárna motorická kôra, súčasť čelného laloku, zodpovedá za plánovanie, kontrolu a výkon pohybov. Primárna somatosenzorická kôra, súčasť temenného laloku, zodpovedá za rozlišovanie podnetov zo svalov a kože. Asociačné kôrové oblasti vo vnútri jednotlivých lalokov pravdepodobne prepojujú činnosť motorických a senzorických kôrových oblastí, a umožňujú tým kognitívne procesy vyššej úrovne.

Podľa Erica Kandela, neurobiológa (In: Hamer, D., Copeland, P., 2003, s. 165) je pamäť „to, kto sme my“, je určovaná rovnakými génmi u malých morských pĺžov rovnako ako u savcov. Všeobecne sa delí na dva druhy, krátkodobú a dlhodobú. Krátkodobá je známa aj ako operačná pamäť, jej rozpätie je pár sekúnd, dlhodobá pamäť trvá od minút až po celý život. Rovnako ako počítač potrebuje operačnú pamäť RAMku a pevný disk, tak aj obidve pamäte sú dôležité pre našu inteligenciu a existenciu vôbec. Ku deleniu potrebujeme dlhodobú pamäť, aby sme si vybavili pravidlá a krátkodobú, aby sme vôbec vydelili. Pamäť je veľmi zásadná pre kognitívne procesy a zároveň je dôležitým ukazovateľom inteligencie meranej IQ testami. Informácie z krátkodobej pamäte sa presúvajú selekciou do dlhodobej, mozog má funkčný filter, aby dokázal oddeliť, čo je dôležité a čo sa zabudne. Filter je biologická štruktúra vytvorená z génov a bola objavená štúdiom jednoduchého živočícha, morského plža. Eric Kandel (1990, In: Kandel, E.R., 2010) zaznamenával elektrické impulzy nervových buniek po podnete a zistil, že sa nervové bunky dokážu rozpamätať, aktivátorom príslušných génov bol proteín CREB. Nervové bunky je teda možné ovládať nastavením hladiny aktívneho CREB. Ďalšie výskumy v oblasti pamäti obohatil Tully, T. (1998), pri experimentoch mušky čuchali jednu látku s elektrickým šokom a druhú látku bez šoku, mušky sa chovali po inteligentne po 10 tich opakovaniach sa učili zo skúseností, zistilo sa, že rovnako ako ľudia majú obe pamäte. Počas experimentu mušky z nízkou aktivitou CREB nepochopili rozdiel medzi vôňami s elektrinou a bez, zistilo sa, že mušky rozlišovali rozdiel medzi vôňami, no neboli schopné si to zapamätať, stratili svoju geneticky riadenú schopnosť dlhodobej pamäti. Výskumy s muškami, ktoré mali vyššiu hladinu CREB, mali ešte jednu kópiu aktivujúceho proteínu CREB, ukázali, že mušky neuveriteľne rýchlo pochopili úlohu s vôňami, bez opakovaní, na jeden pokus. Vytvorili si niečo ako fotografickú pamäť. Prekvapením pre vedu bolo, že rovnaký genetický mechanizmus zostal zachovaný u živočíchov na rôznom stupni. Potvrdením boli experimenty na myšiach, ukázali súvislosť medzi proteínom CREB a pamäťou, CREB pôsobí ako filter v procesoch pamäte. Bunky zvieracie ale aj ľudské majú len obmedzené množstvo aktivačného proteínu CREB, a preto je množstvo informácií, ktoré môže byť uložené do dlhodobej pamäte vymedzené. To zároveň vysvetľuje, prečo je efektívnejšie opakovať krátke intervaly učenia. Nervové bunky potrebujú čas, aby regenerovali zásoby aktivačného proteínu CREB, bolo dokázané, že to platí najmä pre myšky s nízkou hladinou CREB, aby sa vôbec niečo naučili, museli striedať množstvo krátkych tréningových opakovaní s oddychom.

Časť mozgu zodpovedná za mentálne mapy sa volá hipokampus. Dokáže behom minúty vytvoriť mentálnu mapu a pamätá si ju celé týždne. Hipokampus je súčasťou limbického systému, je zodpovedný za učenie a pamäť, rovnako ako amygdala a septum. Limbický systém funguje ako záložný systém v mozgu, amygdala súvisí s emóciami a motiváciou pri učení, zodpovedá za hnev a agresivitu, septum súvisí s hnevom a strachom. Ak je mapa, vytvorená hipokampusom dôležitá, informácie sa neskôr presunú do mozgovej kôry, kde zostanú dlhodobo uložené. Môže sa stať, že poškodením hipokampusu, sa človek nedokáže zorientovať v prostredí, ktoré dobre poznal, aj keď si pritom pamätá rozvrhnutie vecí. Hipokampus zaznamenáva priestorové informácie vo veľkých priestorových bunkách, sú to bunky nervové. Každá priestorová bunka obsahuje informácie o malej časti nového územia. Dôkazom bol výskum priestorových buniek na myšiach. Keď bola myš umiestnená v novom prostredí a kognitívne poznávala, boli súčasne zaznamenané elektrické impulzy z jej priestorových buniek, zakaždým, keď myš otočila hlavou, aby si pozrela ďalšiu časť územia, vychádzali impulzy z inej skupiny priestorových buniek (Silva, A., Paylor, R., Wehner, J. M., And Tonegawa, S., 1992) (Silva, A., Stevens, C., Tonegawa, S., And Wang, Y., 1992). Zaujímavosťou je, že zatiaľ neexistuje žiadna súvislosť medzi umiestnením priestorovej bunky a informáciou, ktorú uchováva. Spracovanie informácii pri ceste z oka do hipokampusu má za úlohu receptor, ktorý rozoznáva glutamát. Glutamát je malá molekula používaná mozgovými bunkami na komunikáciu. Pri pokusoch s myšami, ktoré nemali glutamátový receptor v hipokampuse, ale inak boli normálne, v pamäťových testoch bez subtestov na priestorovú orientáciu sa zistilo, že aj po mnohých opakovaniach v pokuse s bazénom a plošinou boli dezorientované a nedokázali si polohu plošiny zapamätať (Mchugh, T.J., Blum, K.I., Tsien, J.Z., Tonegawa, S., And Wilson, M.A., 1996). To preukázalo, že gén dôležitý pre vytváranie glutamátového receptoru je špecifický a má zásadný význam pre spôsob myslenia používaný pri vytváraní mentálnych máp. Je teda možné povedať, že priestorová orientácia je podmienená geneticky. Aj keď strata jedného génu zabránila myšiam v orientácii, pri myslení je rovnako dôležitá aj skúsenosť.

Heuristické stratégie, ktoré na základe skúseností používame, dokážu niektoré nedostatky v genetike nahradiť. Výskumy v tejto oblasti dostatočne preukázali význam skúseností. Málo podnetné prostredie nestimuluje k priestorovej orientácii tak, ako bludisko alebo prekážková dráha. Myšky po troch mesiacoch chovania vo viac podnetnom prostredí vykazovali 15 percentný nárast buniek v hipokampuse oproti myšiam, chovaným v holej klietke (Tsien, J.Z., Huerta, P.T., Tonegawa, S., 1996). Neustálym opakovaním a privykaním na sťažené orientačné podmienky prostredia je možné mozog trénovať a zlepšovať vo výkonovej špeciálnej inteligencii, priestorovej orientácii, napriek nižšej genetickej výbave.

Objavenie špecifických génov zodpovedných za dlhodobú pamäť a vytváranie mentálnych máp umožnilo vytvorenie testov (zatiaľ len určených zvieratám) na jednotlivé, niekedy až veľmi špecifické zložky inteligencie (Liu X., Ramirez, S., Pang, P., Puryear, C., Govindarajan, A., Deisseroth, K., and Tonegawa S., 2012) U ľudí, sa ale dlhodobo meria len tá najzložitejšia funkcia mozgu a to, všeobecná inteligencia. Nanešťastie jej mierou je subjektívny nástroj, test IQ. Stále ešte pretrváva stav, že nie je presne stanovené, čo to je inteligencia. V 20. storočí boli názory, že inteligencia je schopnosť myslieť abstraktne (Terman, 1922), alebo duševná schopnosť porozumieť svetu a vynaliezavosť pri riešení úloh, ktoré pred nás svet stavia (Wechsler, 1944) . Novšia definícia znela, inteligencia ako kapacita človeka pre cielené jednanie prispôsobené podmienkam (Sternberg, R. J., & Salter, W., 1982). Nakoniec sa dospelo k čisto inštrumentálnej definícii inteligencie: je to to, čo sa meria IQ testami. Pôvodný dôvod na konštrukciu IQ testov, bola žiadosť armády, aby bolo možné vyberať adeptov na veliace pozície, ale ešte pred tým vznikol problém vo francúzskom školstve. Po tom, čo bola nariadená povinná školská dochádzka pre všetky deti, nastala preplnenosť tried, a aby bolo možné zriadiť špeciálne triedy, chýbalo pravidlo, nikto nevedel objektívne určiť, ktoré deti by do nich patrili. Binet, A. a Simon, T., (1914) zostavili test na určenie normálnej inteligencie. Binet usudzoval, že všetky deti pri svojom intelektovom rozvoji idú rovnako, len rozdielne rýchlo. Takže porovnávaním výsledku testu a veku mohli učitelia rozhodnúť, kto bude v bežnej triede a kto nie. Neskôr Stern, W. (1914) usporiadal Binetov koncept mentálneho veku do sústavy na meranie IQ ako pomer mentálneho a skutočného veku vynásobený stami, kde priemerné IQ je presne 100 bodov. Napríklad šesť ročné dieťa, ktoré má rovnaké výsledky ako osemročné, dosahuje IQ 130, ale jedenásťročné, ktoré dosiahne rovnaké výsledky, má IQ 80. Intelekt sa podľa súčasných poznatkov nevyvíja donekonečna. Súčasné testy IQ merajú predovšetkým nadanie a nie absolvované vzdelanie. V týchto testoch je uprednostňované abstraktné myslenie, pred konkrétnym. Takisto je potvrdené testami, že vysoko nadaní ľudia, skórujú vo viacerých druhoch duševnej činnosti a menej nadaní nevynikajú v žiadnej. Keď sa analyzovali výsledky IQ testov, zistilo sa, že existuje faktor G, ktorý je sýtený všetkými typmi inteligencie meranými testami IQ. Ale zistilo sa tiež, že existujú špecifické oblasti nadania, ktoré sú čiastočne rozdielne a to: plynulosť vyjadrovania, počítanie s číslami, priestorová predstavivosť, pamäť. Takže celková inteligencia záleží na kombinácii G-faktoru a špeciálneho nadania. Súčasné testy naozaj slúžia tomu, načo boli pôvodne vymyslené, snažia sa predpovedať schopnosť človeka zvládnuť školu, a podľa IQ môžeme predpokladať oblasti zlyhania a úspechu. Spoločenský status, ekonomický dostatok majú síce svoj vplyv, ale mierou úspechu v škole je naďalej IQ. Nemalo by byť však hodnotou a cenou človeka, ale jeho dôsledky sú predovšetkým citeľné v reálnom živote.

Počas niekoľkých desiatok rokov pri testovaní inteligencie sa dospelo k poznatku, že najrozhodujúcejší vplyv na inteligenciu má genetika. I keď prostredie, strava, školský systém ovplyvňujú inteligenciu, nedosahujú na genetické predpoklady. Na meranie vplyvu genetiky na inteligenciu sa používajú tri metódy: jednovaječné dvojčatá vychovávané zvlášť(rovnaké gény a rozdielne prostredie, korelácie naznačujú až 75% dedičnosť IQ), druhá metóda je porovnávanie jednovaječných dvojčiat vychovávaných spolu s ostatnými súrodencami (dvojčatá sú podobnejšie ako ich súrodenci, výchova je rovnaká, dedičnosť je udávaná hodnotou 52%), tretí postup je sledovanie adoptovaných detí, ich rodičov a nevlastných súrodencov (napriek výchove detí niekým iným je odhad dedičnosti okolo 48%). Všetky tieto rozdielne metódy ukazujú, že IQ je dedičné, a jeho hodnota je medzi 48 až 75%. Úplné popieranie významu dedičnosti pri inteligencii sa javí teda absolútne nesprávne.

Veľké percento však zostáva voľné pre vplyv prostredia, najmä v detskom veku ako naznačujú doterajšie výskumy, o aké charakteristiky prostredia ide nie je celkom jasné. Najlepšie vedecké dôkazy vplyvu prostredia pochádzajú zo sirotincov. Známy je experiment H.M. Skeelsa (1939, 1942), ktorý študoval deti v sirotinci v Iowe, ktoré boli klasifikované ako mentálne retardované a nedostávala sa im žiadna pozornosť. Trinásť detí bolo presunutých do iného ústavu, kde boli v náhradnej starostlivosti. Matky, ktoré im venovali veľa času boli samy retardované. Behom štyroch rokov zaznamenali u detí nárast IQ o 30 bodov, pričom u detí, ktoré zostali v pôvodnom zariadení bol pokles o 20 bodov. Rozdiely v tomto experimente pretrvali aj po 20 tich rokoch. Väčšina detí v individuálnej starostlivosti vyštudovala strednú školu a stali sa sebestačnými. Prínosom bol fakt, že jedinec nemusí byť geniálnym, aby pomohol dieťaťu sa rozvíjať, dôležitý je kontakt a dostatok citov. Podobné výsledky boli popísané aj v iránskych a francúzskych štúdiách, v Spojených štátoch beží experimentálny projekt Head Start, ktorý poskytuje deťom zo znevýhodneného prostredia pomoc pri rozvíjaní intelektu a sociálnych schopností počas dvoch rokov. Deti za krátke obdobie vykazujú výrazné zlepšenie v testoch IQ, v škole a vo zvýšení sebavedomia.

Jednoznačne posledné výskumy poukazujú na vzrast vplyvu génov na IQ počas života. Ako jedinci rastú a starnú od adolescencie do stredného veku a vyššieho až do neskorého, dedičnosť inteligencie narastala od 50% až do 80% (D. Finkel; N.L. Pedersen; M. McGue; G.E. McClearn, 1995) a zároveň klesala úloha spoločenského prostredia na nulu. Záver je, že inteligencia sa rozvíja dynamicky, prostredie je dôležité v rannom veku a gény sa stávajú dôležitými postupne ako jedinec starne.

1. úlohy, ktoré sledujú základnú úroveň poznania G1,G2.

2. úlohy, ktoré sledujú analyticko-syntetickú úroveň poznania A.

3. úlohy, ktoré sledujú celkovú úroveň poznania C.

2 PORUCHY UČENIA

História porúch učenia

Súčasná terminológia špecifických porúch učenia

Vzťahy medzi ADHD a dyslexiou

Klasifikácia špecifických porúch učenia

Vývinová dyslexia

Symptómy vývinovej dyslexie

Výskyt dyslexie

Vývinová dysgrafia

Vývinová dysortografia

Vývinová dyskalkúlia

Symptómy vývinovej dyskalkúlie

Výskyt dyskalkúlie