KNIHY JIHOZEMĚ 3

JAN RAMPAS

Copyright

Autor: Jan Rampas

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2015

ISBN:

978-80-7512-334-3 (ePub)

978-80-7512-335-0 (mobipocket)

978-80-7512-336-7 (pdf)

ŠLECHTICKÉ RODY VEJENEJE (nejvýznamnější)

+jejich hlavní představitelé a jejich role v příběhu

Ras Pharas

Caelis z Ras Pharas- hlava rodu, nyní nezvěstný po zmizení na moři, zasnouben s Morrigen Haenorskou

Berethor z Ras Pharas- poslední korunovaný král, vězněn v kobkách Ras Pharas lordem Allistarem

Mercion z Ras Pharas- rebel loven silami Velké rady, na útěku

Faora z Ras Pharas- nejstarší dcera, skryta u strýce lorda Ulldarta ve Svobodných zemích

Aona z Ras Pharas- skryta se sestrou Faorou ve Svobodných zemích

Errol

Ulldart z Errolu- hlava rodu, v exilu Svobodných zemí, opatrovník Faory a Aony z Ras Pharas, svých neteří

Vienna z Urilie- manželka Ulldarta z Errolu

Leos z Errolu- syn Ulldarta z Errolu a Vienny z Urilie, dědic, zasnouben s Priscillou z Napleosu

Dol Anastas

Allistar z Dol Anastasu- lord protektor Vejeneje, předseda Velké rady

Rolland z Dol Anastasu- hlava rodu, syn Allistara z Dol Anastasu

Hyrian z Dol Anastasu- syn lorda Allistara, zapřísáhlý sok Merciona z Ras Pharas

Vejenyj z Dol Anastasu- syn lorda Allistara, host v Urilii

Redwine z Dol Anastasu- dcera lorda Rollanda a Eldine z Caelie

Eldine z Caelie- manželka Rollanda z Dol Anastasu

Jelkala

Grimweld z Jelkaly- hlava rodu, spojenec lorda Allistara

Napleos

Beoren z Napleosu- hlava rodu, spojenec lorda Allistara

Priscilla z Napleosu- jediné dítě Beorena a Rwassy, dědička, zasnoubena s Leosem z Errolu

Reveran

Sallor z Reveranu- hlava rodu, spojenec Dol Anastasu

Maek z Reveranu- prvorozený syn lorda Sallora a Ellyse z Mydlice, dědic, ve službě u lorda Beorena z Napleosu

Urilia

Hanuss z Urilie- hlava rodu, správce ostrova Palcát, hostitel Vejeneje z Dol Anastasu, kdysi pirát a nájezdník

Caelia

Vakchus z Caelie- hlava rodu, věrný muž krále Anduira, prohlášen za rebela lordem Allistarem

DATACE NEJVÝZNAMNĚJŠÍCH UDÁLOSTÍ JIHOZEMĚ

-395- korzáři se objevují v Jihozemi a zakládají tam první osady, kde obchodují s trpaslíky, první útoky draků na korzáry, jež nakonec obsazují tzv. Pirátské ostrovy a vyhánějí z nich draky

-194- Menelthil poprvé v Jihozemi a přiváží s sebou „zdroj“

-180- Menelthil Tarastar sjednotil korzáry a usazuje se s nimi nastálo v Jihozemi, kde vzniká království Cirrda

-170- lidé z Cirrdy se setkávají se skalními lidmi a asimilují je na jejich území

-35- spory mezi novými obyvateli vyústí v odplutí jejich části za objevováním zbytku Jihozemě

-30- válka Cirrdy s draky(30-21)

-15- vzniká výbojné království nordů ohrožující království prvních lidí-Cirrdu

+1- Tralgir Nord díky síle svých vojsk sjednotil lidská královstvíčka pod svoji nadvládu a buduje Cirias Maeras, vychází nejjasnější hvězda v Jihozemi a tím začíná nový věk

20- Garazogh a skřeti se poprvé objevují, když zabíjejí draka Chiaraga

45- Dugar se svými věrnými po vzpouře přijdou o lodě a usazují se na Ostrovech lebek, převrat v Cirias Maeras

54- vyslanec ve Vejeneji je zabit a Vejenej se osamostatňuje jako již dříve Haenor

97- lidská království sužují ekonomické problémy, čehož využívají skřeti a podnikají první invazi, ale díky hrdinství Odarase jsou poraženi a ustupují

150- válka mezi Vejenejí a Haenorem o Ostrov palcát při které se vyvraždí obě královské dynastie, r. 164 vítězí Vejenej a králi se stává nejmocnější rod z hlavného města Ras Pharas zatímco v Haenoru se králi stávají prozatimní správci říše z Mithrandinu

288- nad Jihozemí přelétávají draci, kteří působí spoušť, ale pak záhadně mizí, první výpravy za kořistí od obyvatel Ostrovů lebek, další následují v horizontu každých deseti let

345- po velkém hladomoru v Cirrdě její zoufalí obyvatelé zaútočí na kentaury ve Starolese, jenže jsou odraženi a rychle podepisují mírovou smlouvu

353- Cirrda je napadena korzáry, kteří jí vyplení a odplují, král Cirrdy opouští ostrov Nomar a usazuje se v Saestromu, vznik Unie Svobodných měst

368- při vzpouře proti králi je vypáleno město Cirias Maeras a ostatní králové z něj odvezou většinu cenností

389- narozen skřet Arawn

425- smrt krále Vejeneje Anduira I., převzetí moci lordem Allistarem, začátek skřetího tažení

Liga Haenoru vedená nástupcem Thyngollovým Euriasem, princem haenorským, dostala nejsilnější ránu porážkou skřetů u města Haenoru. Pro Ligu to měla být největší bitva spojená s opojným vítězstvím. Ale ve skutečnosti tato bitva znamená zkázu Ligy a její zánik. Také znamenal příchod skřetů do Haenoru a počátek války skřetího krále Arawna a krále opět jednotného Haenoru Mithrandira VII.. Začátek dlouhé a krvavé války, která skončí nekonečným proudem slz a marného pláče…

Svannova velká kronika-Zápis o Válce Haenorské

KNIHA TŘETÍ- I.- XXXIII.

Události odehrávající se po útěku Merciona do Hvozdu

I. Hvozd

Nad Předělovými horami se pomalu objevovaly první ranní paprsky Světlonošky. Nejdříve ozářily korouhev se symboly království Vejenej, která slabě povlávala ve větru. Od ní přešly na široké nádvoří, kde se právě několik vojáků cvičilo ve střelbě na slaměného panáka. Ozářily jejich lesklá brnění, udělaly několik prasátek po vyleštěných kamenech pevnosti a zamířily několika málo skulinami v rozpadajícím se zdivu přímo do věznice. Ta se nacházela pod úrovní nádvoří a několika málo okny z ní bylo vidět do zamlžených zalesněných dálav, jež okupovaly veškeré okolí Předělových hor.

Předělové hory jako jeden z mála zbytků toho, co při svém příchodu nalezli první cirrdští osadníci před dlouhými staletími, zůstávaly pro většinu místních stále ještě místem neprobádaným, magickým a snad i cizím. Lidé se pohybu ve Hvozdu a v horách maximálně stranili a mýcení lesů, které vypuklo teprve v posledních letech vlády krále Anduira, zdaleka tuto vlastnost neobrousilo a nezpacifikovalo. Jediní, kdo musel do nekonečného porostu a strmých tichých hor stále pronikat, byli vojáci Mettela Rufila Puca.

Už od pradávna měl guvernér oblasti Hvozdu za úkol prozkoumávat terén, psát zprávy a likvidovat jakákoliv střediska odporu, na která narazí. Čímž byla myšlena především střediska, kde se skrývali lesní elfové. Tito původní obyvatelé Vejeneje, kteří kdysi dávno po příchodu lidí začali vymírat a stahovat se do lesů, představovali sílu, se kterou si vláda v Ras Pharas nevěděla rady. Platilo totiž, že elf je zranitelný jen a pouze na otevřeném prostranství, kdykoliv ale zmizí v porostu, je prakticky neviditelný a nedosažitelný. Což se potvrzovalo znovu a znovu při bezpočtu šarvátek a příhraničních střetů mezi hlídkujícími vojáky a malými oddíly elfích agresorů.

Elfové, jichž muselo žít ve Hvozdu obrovské množství, vždy zaútočili v noci, podporováni lesem a hustou tmou, a zanechávali za sebou jen zohavená těla vojáků a prapodivné nápisy v jejich starodávném jazyce, které skládali z utržených okvětních lístků jedovatých bylin, které máčeli ve smůle.

Mettelus Pucus se snažil s elfy bojovat všemi možnými způsoby, až nakonec došel k závěru, že jejich porážky lze dosáhnout jen jediným možným způsobem- vojáci musí najít jejich hlavní město, hlavní stan či hlavní základnu (nebo něco na ten způsob), vypálit to do základů a zabít co nejvíce elfů, co se jim připlete do cesty.

Samosebou, že se svým plánem nemohl Mettelus Pucus nikoho vně Hvozdu seznámit, protože věděl, že by něco tak krutého nikdy nepovolili. Elfové se přece jen mohli hodit jako potenciální obchodní partneři nebo levná pracovní síla. Ale Mettelus Pucus si k nim za léta výkonu své funkce vypěstoval takový odpor, že je prostě a jednoduše toužil vidět mrtvé. Všechny do jednoho.

Kde ale jejich shromaždiště hledat? Uplynuly roky a Mettelus stále nevěděl. Pak se na něj ale usmálo štěstí v podobě Nestora. Tento voják, prý z jedné vytčené hlídky, jenž jako jediný přežil masakr své jednotky, beze strachu zpravil Mettela o tom, že ví, kde hledat. Prý ono místo již jednou viděl a mohl by tam vojáky zavést! Mettelovi tato slova zněla jako rajská hudba, ale zůstal ostražitý.

Od té doby si držel Nestora po svém boku a snažil se od něho pomocí vyptávání zjistit polohu onoho místa, aby tam pak poslal své muže a sám tak získal věhlas a slávu za tak troufalý a nenadálý čin. Ale Nestor se nikdy ani slůvkem o možné poloze místa nezmínil. Vždy jen mlčel, podivně se usmíval a třídil úřední listiny. Už jich za těch pár týdnů setřídil stovky, možná i tisíce, ale nikdy se přitom nepodřekl ani o sobě, ani o svých padlých druzích, a vůbec ne o místě, kde o ně přišel. To bylo pro Mettela Puca velké zklamání.

Když paprsky prosvítily celé nelichotivé zázemí pevnosti, Mettelus Pucus si vyžádal nástup mužstva, načež se zjevil ve svém oblíbeném tyrkysovém plášti na malém balkónku, vedoucím z jeho pracovny.

„Mí muži, dnes nastal dlouho očekávaný den,“ pronesl hřmotně a dmul se pýchou pohledem na nastoupenou jednotku, která mu vmžiku zasalutovala. „Jak jistě dobře víte, dnešní den je dnem, kdy každoročně pořádáme hon. A ne hon jen tak ledajaký. Pořádáme hon na vězně. Dnes, mí druhové ve zbrani, si pořádně procvičíme stopování, střelbu i pozornost a navíc zbavíme svět trocha té špíny.“

Ozvalo se sborové provolání slávy.

„Podle mého dřívějšího rozkazu sem teď již míří několik povozů s vězni. Ty poté na nádvoří pevnosti osvobodíme ze želez a dáme jim hodinu náskok, načež se za nimi pustíme. Pravidla jsou stejná, jako každý rok. Kdo vydrží unikat do zítřejší půlnoci, zajistí si svobodu. Koho ale chytnem, toho čeká smrt.“

Mettelus Pucus domluvil, opustil balkónek a jal se rychle připravovat na hon, jinak jeho asi nejoblíbenější činnost spojenou s jeho funkcí. Hon, jako proces likvidace vězňů, pro které nestačily malé kopky v pevnosti, zavedl již Mettelův předchůdce. A Mettelus tuto nově zřízenou tradici rád přijal.

„Připrav mi koně, brnění a kuš,“ rozkázal Nestorovi, který se lehce uklonil a zamířil po kamenném schodišti do zbrojírny. Velký hon už mohl brzy začít.

***

Buena se znovu setkala s Rakišem až ve chvíli, kdy do ní vrazil vlivem strčení od jednoho z vojáků. Vyzáblý trpaslík s vyholenou hlavou a špinavým vousem zamumlal pár slov na omluvu a teprve, když zvedl oči, užasle zíral na Buenu. Jak se jen změnila. Tam, kde dříve bývaly plné tvary, které probouzely mužskou představivost, byla nyní jen kost a kůže a několik trčících lopatek a žeber.

„Vidím, že s tebou zacházeli stejně špatně,“ řekla Buena a její bledé oči si pozorně prohlížely několik jizev a šrámů na Rakišově malém těle. Ten jen mlčky přikývl a poškrábal si sedřenou kůži v místech, kde měl nohu několik dlouhých týdnů těsně připoutanou ke stěně cely. Buena chtěl ještě něco dodat, ale to jí znemožnil další voják, který jí i Rakiše vehnal do skupinky spoutaných vězňů postávající uprostřed nádvoří a nervózně vyhlížející, co se bude dít dál. Vojáci okolo se smáli, několik jich kouřilo dýmku nebo přežvykovalo tabák, a co chvíli přejeli vyzáblé vězně pohrdavými pohledy.

Buena ale takových pohledů za poslední dobu zažila již spoustu a překvapivě shledávala, že na ní již nemají žádný účinek. Stejně jako to, že byla nyní skoro nahá, jen s malou hnědou kůží přehozenou přes rozpraskanou kůži a okovy na rukou i nohou. Tak ale vypadali všichni vězni okolo. Buena jich napočítala zhruba třicet, většina z nich byli muži a podle několika dochovaných rysů nemohli být v Předělových horách déle než několik měsíců. Na ochablé kůži několika z nich byly vidět stopy po mučení, pár vězňů pak zase zahanbeně skrývalo něco, co byly dříve končetiny, které se ale vlivem vojáků změnily jen v tlející pahýly či nedochůdčata zbavená několika prstů nebo nehtů.

Několik elfů, skrývajících se úplně uprostřed houfce, pak kromě končetin přišlo i o oči, jazyky a uši, které jim vojáci jen tak pro zábavu usekávali a házeli svým horským psům. Proto také elfové, tito příslušníci hrdé starodávné rasy, přišli o byť jen nepatrnou vůli žít a co chvíli se některý z nich pokusil ve své cele protáhnout malým okénkem a zřítit se do propasti.

***

„…přeji vám proto přesnou mušku a zábavu vhodnou vojáka nejmocnějšího království, jaké kdy existovalo od dob velkého království v Cirias Maeras,“ domluvil právě Mettelus Pucus, guvernér Hvozdu a muž, který si vzal za svůj osobní úkol zbavit se Bueny, Rakiše i prince Merciona, který mu ale naneštěstí jako jeho nejcennější vězeň jako jediný uprchl. Jeho poslední slavnostní řeč poslouchalo několik vyšších velitelů, z nichž většina již byla oděna v jezdeckých úborech s vysokými botami a několika dlouhými puškami na zádech.

Mettelus Pucus pak před ně předstoupil ve slavnostním splývavém oděvu s trojúhelníkovým kloboukem na hlavě a památným lukem s vyřezaným erbem království, který jednomu z jeho předchůdců daroval při své inspekční cestě samotný král Vejeneje.

Ihned jak Mettelus domluvil, nechal si přivést hřebce černého jak nejčernější noc oblečeného do rudé barvy a s podsedlovou brašnou plnou náhradních šípů a lahviček s odvary z bylin, které dávali lovci ve Hvozdu svým loveckým psům za tím účelem, že se po nich stali mnohem agresivnějšími a nezřídka pak psí smečka stopovaného nejen vyčmuchala, ale následně i zuřivě roztrhala.

Několik vězňů, kteří guvernéra se strachem v očích pozorovali, pocítili v podpaží a na tváři studený pot.

Nikdo z vězňů v té chvíli ještě nevěděl, co na ně čeká. Všichni měli nejprve za to, že jdou k veřejnému slyšení spojené s dalším kolem tvrdých výslechů. Bohužel pro ně, již brzy měli zjistit, jak moc se spletli.

***

„Je to hon? Co to má znamenat? My přece nejsme zvířata!“ křičela z plných plic Buena, ale nebylo jí to nic platné. Stráže okolostojícím vězňům pomalu sundávali pouta a z jejich fretčích obličejů šlo vyčíst, že už se na „honitbu“ velice těší. Bueně teprve nyní došlo, že jde na smrt.

Celé ty týdny, kdy čekala, až se objeví princ Mercion s pomocí. Celé hodiny, kdy ho malým okénkem ve své cele vyhlížela ve spleti nekonečných lesů všude okolo.

Vše bylo zbytečné, princ Mercion (pokud je vůbec ještě naživu), už se nevrátí a ona i Rakiš teď zemřou rukama těch nejhorších vrahounů z Hvozdu.

Dobře si nyní vzpomínala, jak o vojácích guvernéra Mettela Puca mluvil její děd lord Hiron.

„Je to zvěř. Ti nejhorší pacholci a kriminálníci přicházejí do Hvozdu, aby mohli beztrestně a s nárokem na mzdu uspokojovat své nejhorší choutky. A guvernér to jenom podporuje. Využívá toho, že je na samé periferii zájmu krále i Velké rady a dopouští se těch největších zvěrstev! Elfové ve Hvozdu mohli být našimi přáteli, neřkuli spojenci. Ale systematické pronásledování a vraždy způsobené našimi vlastními vojáky z nich činí naše nejzarytější nepřátele. Nepřátele na život a na smrt.“

Lord Hiron se sice, jak si Buena matně vybavovala, pokoušel postoj obyvatel Vejeneje k lesním elfům zlomit, ale selhal. Král Anduir už byl příliš slabý a moc lorda Allistara příliš velká, než aby s tím lord Hiron něco zmohl. A nyní už bylo pozdě. Jeho vlastní vnučka, dědička slavné krve rodu, který datuje svůj původ až do daleké Cirrdy, nyní kráčí vstříc smrti od těch krvežíznivců.

Bueně se už jen při pomyšlení na jejich kopí a meče zvedl žaludek. Náhle ucítila uklidňující dotek.

„Neboj se, vím, jak nás zachránit,“ řekl klidným vyrovnaným hlasem trpaslík Rakiš.

„Ale vždyť jsi zesláblý a zjizvený. A ani nemůžeš pořádně chodit!“ oponovala.

„To je sice pravda, ale i tak nás dokážu zachránit. Věř mi, když říkám, že jsem byl v horších situacích.“

„Nevěřím ti,“ odsekla Buena a očima upřeně pozorovala skupinu vojáků, která právě vycházela ze zbrojnice a nadšeně máchala do vzduchu s lesknoucími se čepelemi mečů.

„Slyšelas někdy o Trpasličím klanu?“

„Ano, dědeček mi o něm něco vyprávěl. Ale už si to moc nepamatuji.“

„Trpasličí klan je klan těch nejtvrdších, nejspolehlivějších a nejbystřejších trpaslíků ze všech,“ pronesl s velkou pýchou v hlase Rakiš a jeho vyhublé a zjizvené tělo náhle jako kdyby o několik stop povyrostlo.

„Členství v něm bylo ještě před pár generacemi tajné a doménou jen těch nejurozenějších trpaslíků. Nyní už sice takové pravidlo neplatí, ale i tak jsou v Trpasličím klanu jen trpaslíci vybráni svým rodem jako nejvhodnější adepti pro udržení a rozšíření moci všech trpaslíků.“

Buena Rakiše náhle vůbec nepoznávala. Upřímně si o něm za tu krátkou dobu, kdy společně s ním a Mercionem cestovala po okolí Reveranu, myslela, že je to trošku přihlouplý přítel Iraka s typickou trpasličí odvahou.

Dnes ale jako kdyby před sebou viděla naprosto jinou bytost.

„A já, já se ti nyní mohu přiznat, že sám patří mezi tyto hrdinné trpaslíky. Já, Rakiš Hnědovous, jsem hrdým členem Trpasličího klanu,“ dokončil Rakiš svou vzletnou promluvu a zadíval se Bueně zhluboka do očí.

„Ale jak nám to pomůže? A proč mi to říkáš zrovna teď?“ zeptala se nechápavě.

„Protože vím, jak nás oba zachránit. Jak nás dostat z této šlamastyky. Když jsem před pár lety přijel poprvé do Vejeneje, měl jsem za úkol najít muže jménem Irak, který prý tvrdil, že ví něco o jistém artefaktu, který jsme já a mí bratři přísahali chránit. Můj úkol zněl najít tohoto muže, stát se jeho přítelem a zjistit, co všechno o onom artefaktu ví. Jen náhodou jsem přitom narazil na prince Merciona při jeho útěku z Ras Pharas, a následně i na tebe, Bueno. My trpaslíci ale na náhody nevěříme. Věříme jen v činy.

A tak, když jsem potkal prince, uvolil jsem se dělat mu doprovod s cílem ochránit možného budoucího krále Vejeneje, a zároveň i mít pod dohledem Iraka Cirrdariona. Po útěku z Bažiniště jsem zase přijal úkol dohlédnout na tebe a prince, jelikož jste nesli dále Irakovo poselství.

Nyní, když už zbýváme jenom my dva, beru na sebe úkol, ochránit naše životy tak, abychom nepadli do spárů vojáků, unikli z Hvozdu a opětovně nalezli, jak prince, tak i Iraka. Tím bude můj úkol splněn a budu se moci konečně vrátit domů.“

„Takže ty mi teď pomůžeš proto, že tím splníš nějaký svůj úkol?“

„Ano, dá se to tak říci. Už při svém vstupu do klanu jsem skládal přísahu, kde stálo, že nikdo a nic nesmí ohrozit mou věrnost klanu a úkol, který mi byl dán. Teď chápeš? Tím, že nás zachráním, dodržím obě pravidla a zároveň ti i zachráním život.“

Buena rozuměla Rakišově řeči stále méně a zdálo se jí, jako kdyby se dobrosrdečný trpaslík po tíhou výslechů a mučení pomátl na rozumu. Čemuž nasvědčovala i jeho rozzářená tvář, rychlá nikam nemířící mluva a rozšířené zorničky. Ale stále byl tento pomatený trpaslík jedinou nadějí, jak mohla Buena uniknout.

„Jdeš tedy se mnou? Necháš mě, abych ti pomohl?“ zeptal se Rakiš rozklepaně a po Buenině přikývnutí se bláznivě rozesmál, až na sebe přivolal několik nechápajících pohledů od okolních vojáků.

Ti se ale brzy opět vrátili ke své práci, protože toho šíleného trpaslíka, který na každém výslechu ohledně prince Merciona vyprávěl žvásty o nějaké tajné skupině trpaslíků a hledání bůhvíčeho, čemu on říkal „Zdroj“, brali leda jako pomatence a možná nyní i jako příliš snadný terč pro jejich dřevěné kuše…

***

Zbývaly poslední minuty do započetí honu. Mettelus Pucus, Nestor a několik vlivných velitelů popíjeli medovinu z dlouhých jeleních rohů a nervózně přešlapovali. Ještě než měli být vězni vypuštěni na strmou cestu, která vedla z pevnosti dolů do lesů, Mettelus rozdělil své muže do skupin a přidělil jim zbraně. Do své skupiny potom zařadil několik svých nejlepších stopařů a Nestora, o němž se mezi jeho veliteli začalo mluvit jako o „protekčním spratkovi“.

Nestora takové označení ale vůbec netrápilo.

Když uzavíral smlouvy s vyslancem lorda Allistara a vzdal se ochrany prince Merciona výměnou za zvýšení své vlastní odměny, podvědomě tušil, že celá akce nepůjde lehce.

Původně chtěl nechat prince dojít do léčky a těsně před ní ho zachránit a odvést do Ras Pharas. Věci se ale zkomplikovaly a on nyní musel skousnout nejen zdržení způsobené nuceným prodloužením pobytu ve Hvozdu, ale také to, že se mu na záda doslova přilepil Rufillus Mettelus Pucus, ten namyšlený bastard, a neustále od něj vyzvídal.

Ale to byla z jedné strany také Nestorova chyba, když využil jeho posedlosti elfy a namluvil mu, že ví, kde mají své shromáždiště.

Rozumí se, že o tom neměl Nestor ani potuchy. Za svůj dlouhý život se o elfy nikdy moc nestaral, pokud mu náhodou nevstoupil do cesty nebo nebyli součástí kontraktu. A teď náhle musel čelit kvantu otázek o tom, kde se nacházejí, jak se skrývají a kdo všechno byli členové „jednotky“, v rámci níž se k sídlu elfů Nestor dostal.

Takové otázky lovce odměn unavovaly. A navíc ho i zdržovali od pronásledování prince Merciona, jenž mělo být jeho prvořadým úkolem.

Ale Nestor už měl plán. Po ukončení tohoto „honu“ dezertuje a vydá se po princových stopách. Beztak princ, zraněný, vyhladovělý a zmatený, nemůže být daleko. A přítomnost jeho přátel ve Hvozdu naději, že se bude potulovat poblíž, ještě nahrávala.

***

Několik výstřelů do vzduchu, popoženutí z úst vojáků a skupiny vězňů, náhle propuštěných z kobek, zbavených okovů a donucených bojovat o svůj život, se rozeběhly do všech směrů.

Rakiš chytil Buenu za ruku, seběhl s ní z hlavní cesty a vedl jí skrze hustý lesní porost rovně okolo pevnosti. Po chvíli narazili na slabě vyšlapanou stezku vedoucí po skalním masivu, která brzy začala klesat.

„Tudy se dostaneme do silně zarostlé oblasti s močály, kam hlídky nerady chodí. Díky tomu bychom měli mít chvíli času navíc,“ vysvětloval zadýchaně Rakiš a táhl Buenu za sebou. Ta se svýma zesláblýma nohama jen stěží popadala sil, ale Rakiš ji táhl s takovou silou a rychlostí, že brzy zcela rezignovala, její tělo jí vypovědělo službu a ona se nechala jen vláčet.

Za několik minut je konečně stezka zavedla mezi stromy a oni se začali prodírat obrovskými křovinami.

„Pokud půjdeme pořád rovně, měli bychom brzy dorazit k řece. Tu přebrodíme a najdeme stezku, která by nás měla dovést až do Paytonu,“ pokračoval Rakiš, kterému se po holých zádech řinuly potoky potu. Buena raději jen mlčela a neobratně před sebou šermovala rukama ve snaze vyhnout se všudypřítomným větvičkám a bodlákům. Najednou se Rakiš s prudkým trhnutím zastavil, pustil Bueninu ruku a klekl si k zemi.

„Co se děje? Nesmíme se zastavovat, jinak nás najdou!“ vyděsila se Buena. Rakiš ale neodpověděl, jen výstražně zvedl prst a přitiskl hlavu k zemi. Uplynulo jen několik vteřin, když z křoví několik kroků od něj vyskočil elf. Byl to jeden z těch elfů, kteří byli spolu s nimi spoutáni v pevnosti. Buena ho dobře poznala nejen podle jizvy, která se táhla po jeho bledé tváři od levého oka až ke krku, ale také podle pahýlu, který čněl namísto pravé ruky. Tento elf s rozšířenými zorničkami a vyceněnými zuby bez okolků skočil na Rakiše a začal se mu svou jedinou zdravou rukou pokrytou dlouhými špinavými nehty sápat po obličeji. Rakiš si rukama zakryl oči a schoulil se do klubíčka. To ale elfa pouze rozdráždilo. Začal syčet jako nasupená kočka a sápat se po Rakišovi ještě víc než předtím.

„Zemři, zemři, zemři, zemři…“ opakoval elf a ryl svými nehty do Rakišova krku. Trpaslík se pokoušel elfovi podkopnout nohy nebo ho alespoň zbavit rovnováhy, ale ten se vždy šikovně uhnul a pokračoval v rytí a skřecích, při kterých Bueně tuhla krev v žilách. Sama Buena byla elfem úpěnlivě pozorována a tak, doslova spoutána strachem, nemohla udělat byť jen jeden jediný krok. Rakiš ale neměl v plánu jen bázlivě čekat na svou smrt. Když se elf opět rozmachoval a pahýlem se opíral o Rakišova záda, trpaslík se vymrštil a kopl elfa do slabin. Ten zaječel, zakopl a spadl na záda. Toho Rakiš využil, přiskočil k němu a stoupnul mu na zdravou ruku. Elf se sice ze všech sil bránil, ale rozhněvaný trpaslík byl přece jen mnohem silnější. Ozvalo se zapraskání, jako když někdo nedopatřením láme větev, a elfovi se ze zarudlých očí vyrojily slzy. Byl bezbranný a ponechaný svému osudu.

Rakiš se zády pokrytými desítkami malých ranek a škrábanců ztěžka odkopl elfa kamsi do nekončícího křoví a zadíval se na Buenu.

„Už nám neublíží…můžeme….můžeme pokračovat,“ zafuněl, popadl vyděšenou Buenu a pokračoval v prodírání se roštím.

Jak dlouho šli, to se nedalo přesně určit. Předně podle toho, že pod korunami stromů zcela zmizelo jakékoliv jasné světlo a bylo tak těžké vůbec rozhodnout, zda je noc nebo den. Několikrát sice Rakiš udělal přestávku, aby se napili ze zurčících potůčků nedaleko nebo se najedli bylin. Nikdy ale přestávky netrvaly déle než pár minut. Delší přerušení pochodu tak přišlo až ve chvíli, kdy dvojice dosáhla širokého toku řeky Napaldii, obrovské horské řeky, která protékala skrze celý Hvozd od Dol Anastasu až do Paytonu. Bueně při jejím spatření poskočilo srdce radostí.

„Rakiš měl přece jen pravdu. Ví, jak a kudy nás odtud dostat. Třeba dnešek přece jen ve zdraví přežijeme,“ pomyslela si Buena a neubránila se slabému pousmání.

„Neradoval bych se. Ta těžší část cesty nás teprve čeká. Právě u řeky je největší počet hlídek,“ varoval, snad jako kdyby věděl, co si Buena myslí, Rakiš. „Dál budeme muset pokračovat až za té nejhustší tmy, jinak je tady velké riziko odhalení,“ pokračoval trpaslík a s nečekanou pílí začal shánět místo pro krátkodobý tábor. Nakonec nalezl jeden vykotlaný strom, kam se i s Buenou ztěžka vyšplhali. Chvíli společně pozorovali, jak se smráká, ale za chvíli začali pomrkávat a po chvíli další i klimbat. Od toho už byl jen krůček k tvrdému spánku vysílených…

První, co Rakiše o několik hodin později probudilo, byla rána. Rána, jaká se ozve jen po výstřelu a která byla spojena s úpěním a nářkem. Rakiš vyděšeně nadskočil, sručkoval dolů na zem a začal nervózně pobíhat okolo stromu.

„Bueno, Bueno, musíme pryč!“ vykřikl a vylezl zpátky na strom, jen aby šťouchl do žeber spící dívky a připravil jí tak nemilé probuzení.

„Jsou tady, jsou na stopě. Musíme pryč!“ šeptal na ní Rakiš hystericky a táhl ji dolů ze stromu. „Slyšel jsem výstřely, nemohli být od nás dál než kilometr. A blíží se.“

To tragicky měnilo situaci. Z organizovaného přechodu řeky se nyní hrozil stát běh o holý život.

***

Nestor chytil stopu dvojice zajatců již kousek před tím, než narazila na mrtvého elfa se zlomenou rukou. Ač se ona dvojice vězňů úpěnlivě snažila zakrývat stopy, správnému stopaři rozhodně nemohly ujít v řadě za sebou polámané listy, či nalomené větve zhruba ve výšce očí. A tak dále Nestor, Mettelus Pucus a několik dalších lovců pokračovali najisto. Podle informací, které postupně Nestor získával, musela dvojice jednoznačně zamířit k řece, odkud se podle všeho chtěla dostat k Paytonu. A protože u řeky jsou jen tři místa, kudy by mohla dvojice jít, navrhl Nestor (samozřejmě po schválení svého návrhu od Mettela Puca), aby se lovci rozdělili do dvojic a každý hlídal jedno místo potenciálního přechodu. Ostatní, ač nevrle, souhlasili.

Jak Nestor očekával, Mettelus Pucus projevil zájem být s ním v týmu. Z toho důvodu také uvázal koně nedaleko hlavní stezky, sundal ze sebe několik kilogramů železa, které obdivně nazýval „velitelským brněním“ a potichu, tak, jako kdysi za mladých let, se pustil za Nestorem. Netrvalo dlouho a našli další stopy, ještě čerstvé. Teď už mohlo být vše otázkou jen několika minut.

Nestor vytáhl kuš, Mettelus Pucus ho následoval a oba se pomalým krokem blížili směrem k zurčící bystřině. A byli skoro již u ní, když na ně ze zálohy vyskočila dvojice trestanců. Jeden z nich byl (pokud si Nestor z listin na Mettelově stole správně pamatoval) bývalým výběrčím daní v Paytonu, který se až příliš zajímal o investice Mettela Puca do místních nemovitostí. Druhý pak zamířil do Hvozdu pro žhářství.

„Zajímavé, jak strach ze smrti lidi spojuje,“ pomyslel si Nestor při pohledu na otylého úředníčka a vysokého žháře, kteří se na ně nyní blížili s naostřenými kudlami v rukou. Nestor si ale poradil s horší cháskou. Už se chystal, jak několika rychlými pohyby zlomí oběma mužům vaz, když Mettelus Pucus bez rozmyslu sáhl po pistoli, odjistil záklopku a vystřelil hlasitou ránu, která vyplašila ptactvo na kilometry daleko. Díky tomu sice oba muži odletěli několik metrů vzad a z hlav jim zůstaly jen podivně zmuchlané zkrvavené koule, ale zároveň tím dostala varování druhá dvojice, po jejíchž stopách nyní Nestor s Mettelem směřovali.

„Vyplašili jsme je, musíme zrychlit,“ zavrčel Nestor, nasadil si kuš na záda a rozeběhl se k řece. Mettelus se ho těžkopádně pokoušel následovat. Několik rychlých temp stačilo Nestorovi k tomu, aby dosáhl bahna u řeky a aby zaostřil na dvojici přeskakující po kamenech skoro již u protějšího břehu.

„Rychle, střílej!“ vykřikl Mettelus, který ztěžka doběhl Nestora a spatřil prchající dvojici. „Střílej, než se dostanou na druhou stranu! Tak dělej!“

Nestor jako kdyby snad neslyšel. Jen se napřímil, stále se dívaje na prchající dvojici, a do nosních útrob nasál čerstvý vítr nad řekou.

Pak se ale nečekaně hbitě vymrštil, popadl luk, který nesl na druhém rameni, lepší než těžká a nemotorná kuš, kterou ho vyzbrojili v pevnosti, nadskočil a stejně snadno a plynule, jako zkušený lovec usmrcuje laň, zasáhl jednoho z dvojice přímo do zátylku.

Onen uprchlík se ještě chvíli nehnutě držel nad vodou, než se roztřásl a celou svou vahou se zřítil do hlubin.

Ozval se bolestný sten, hysterický křik a pláč, načež druhý z uprchlíků několik vteřin nehnutě zíral na tělo, které před chvílí stálo vedle něj a teď mizelo kdesi v hlubinách.

„Byl to ten trpaslík, a ta stojící je určitě princova běhna!“ ozval se za Nestorovými zády Mettelus Pucus.

„Střel jí do nohy, ať jí můžeme chytit a odvést do pevnosti. Několik mužů po ní zálibně koukalo, takže když jí trošku vykrmíme, mohla by nám dobře posloužit,“ dodal a poplácal Nestora po rameni. Ten se na svého velitele otočil s lhostejným výrazem v očích.

„Co z toho kouká pro mě?“

„Můžeš být její první,“ uchechtl se Mettelus.

„Ta holka mě absolutně neláká,“ zavrtěl hlavou Nestor. Mettelus se zamyslel.

„Chci prince Merciona. Chci, abyste sestavil tým a poslal nás ho najít. Už se tady po lesích toulá moc dlouho,“ řekl Nestor rozhodně a jako naschvál začal sklánět svůj napjatý luk směrem k zemi. Nevyslovená výhrůžka donutila Mettela k rychlému rozhodnutí.

„Dobře, ať je po tvém. Hned po návratu sestavím tým s pověřením najít prince Merciona za jakoukoliv cenu. A možná i s úkolem konečně vystopovat ty prašivý elfy. Co říkáš?“ Poslední větu pronesl Mettelus se znatelným úšklebkem, kterým jako kdyby se pokoušel získat nad Nestorem opět vrchu. Vždyť mu přece tvrdil, že ví, kde elfy hledat, tak ať se ukáže.

Nestor ale přijal políček beze slov.

„Platí.“

„Platí,“ odpověděl s úlevou Mettelus.

Nestor už si ho ale nevšímal, pozvedl luk, napjal tětivu a jím vystřelený šíp se za pár okamžiků zabodl do Bueny, která se prodírala blátem na druhém břehu řeky. Sice jí jen nepatrně škrábnul, ale zpomalil jí natolik, že než se vymotala z bahnité pláže, měla své dva pronásledovatele již za polovinou řeky.

Útěk se nezdařil, Rakiš byl mrtvý a ona se vracela do Předělových hor…

II. Hvozd

Mýtina byla skrápěna ustavičným deštěm. Stromy se prohýbaly pod silou větru a jejich větve pod obrovským nárůstem tlaku praskaly a padaly na provlhlou zem. Po té se valily potůčky bahna a smůly, v nichž se ztrácela tráva i drobný lesní porost. Déšť udeřil na Hvozd již před třemi dny a nemínil přestat. Byl ochoten držet svůj stín nad lesem až do posledního dechu, poslední kapky, posledního shluku páry.

Mercion klečel nad jednou velkou louží a upřeně se do ní díval. Z rány pod okem, utržené při pronásledování vojáky Hvozdu minulou noc, mu stále kapala krev a sama rána hnisala. Vlasy pak měl Mercion slepené směsí krve a hlíny. Šat měl potrhaný a byl nyní prakticky holý, čímž se odhalovalo jeho pohublé tělo s vystouplými žebry a mnoha jizvami. I kožený pásek s pochvou pevně obepínající meč se na Mercionově těle již jen taktak udržel a on se tak musel neustále přesvědčovat o jeho přítomnosti. Mercion se díval na svůj zubožený vzhled a vzpomínal na dny dávno minulé, na dny uplynulé, kdy byl zdravým, mladým princem plným ideálů.

Jak se ale všechno změnilo. Jak se fungující věci zhroutily a nahradila je anarchie. Kam Mercion dospěl po dlouhé cestě…až do současnosti, kdy byl již několik dnů štván vojáky Hvozdu. Prakticky od zničení vojenského vozu a Mercionova osvobození byl stále na útěku. Všude číhalo nebezpečí a Hvozd jen nesnadno podával princi svou pomocnou ruku. Mercion ale po pár záchranách svého života před pronásledovateli začal Hvozd respektovat a prozkoumávat. Díky tomu získal alespoň malou výhodu. Dokázal se nyní skrývat ve stínech, plížit se neslyšně jako dravá zvěř a díky pobytu v temném lesoví získal výborné noční vidění.

A tak Mercion přežíval. Ale dnes mu již síly opravdu docházely. Pořádně nespal ani nejedl a deště, které přišly, mu umožnily si alespoň na chvíli odpočinout od pronásledování. Ale to brzy opět nastane a on byl již tak zubožený, že si nebyl jist, zda dokáže dlouho vzdorovat.

Neví, ale pokusí se o to. Pro Rakiše, Buenu, otce, bratry, sestry i pro část jeho vlastního lidu, která v něj stále věří. Mercion se omyl v louži hlavu, smyl ze sebe zaschlou i čerstvou krev a pak se z louže i napil. Voda byla hnilobná a páchla, ale on ji hltal, jako kdyby to bylo to nejsladší víno. Po pár doušcích pak usnul vedle louže sladce, jako kdyby vyjedl celou královskou spíž. Hlavu mu zaplnily sny, kdy on a jeho rodina byly zpět v Ras Pharas.

Všichni seděli v komnatě krále Anduira, smáli se a dívali se na pulzující město. Matka, kterou Mercion nikdy nezažil, ho výskala ve vlasech a smála se, přičemž její hnědé oči zářily. Berethor se sladce usmíval na děvečku postávající u dveří a ta jeho úsměvům jen ztěžka odolávala. Caelis pak byl u otcova boku, něco mu šeptal a usmíval se vědoucím úsměvem. Vtom do místnosti vtrhly sestry Aona a Faora. Faora měla na sobě dlouhé šaty a tvářila se vážně. Na obličeji měla silnou vrstvu pudru a své velké hnědé oči měla zvýrazněné černým líčidlem. Ve vlasech měla zapletené kvítí. Aona pak byla v malé růžové košilce, její růžové tvářičky odhalovaly roztomilý dětský úsměv a její napřažené ruce veselost a hravost. Aona přiběhla ke svému otci, objala ho a začala mu prsty laskat jeho vousatou bradu. Za princeznami přišli i bratránci a sestřenice z Errolu.

Lordi a bratránci princů i princezen Ulldart a Talheim byli dospělými silnými muži zasedajícími ve Velké radě. Oba měli vousatou tvář a jasně modré oči. Mercion se ani s jedním z nich nikdy nesblížil, ale měl je rád jako rodinu a jistě i oni jeho. Vedle starých bratránků pak byly dvě mladší sestřenice, Lara a Mina. Jejich matka s králem příliš nevycházela a zůstala doma, ale její dcery byly milovány Ras Pharas a říkalo se jim „Bouřlivé sestry“ pro jejich milou ale nejistou povahu. V Mercionových snech byly malými dívkami, ale nyní jim jistě je již okolo dvaceti- asi stejně jako Mercionovi. Do místnosti se pak ještě vkolíbal malý Leos z Errolu, hrající si s malým dřevěným koněm, a za ním vešel strýček Fillias. Ten měl, od chvíle, kdy si na něj Mercion pamatoval, vždy skelný pohled, příliš toho nenamluvil a jeho klouby byly rudé jako krev. Když ho Mercion viděl naposledy, opíral se lord Fillias o pevnou dubovou hůlku a usrkával tišící čaj.

Za rodinou pak ještě vešel lord Hiron, pár kuchtíků a sluhů z Ras Pharas a pár chlapců, se kterými Mercion po večerech cestoval městem a učil se šermovat. Svět byl krásným místem a v pokoji vládla dobrá nálada. Mercion ji nasával plnými hrstmi, protože věděl, že se již brzy probudí do bezútěšné reality.

Náhle se začal obraz mlžit, postavy blednou a světlo temnět. Mercion vykřikl a bránil se probuzení. Jenže to přišlo náhle a on byl opět ve Hvozdu. Ležel u louže, z hlavy mu kapala krev a proudy vody mu nehlučně stékaly po těle. Byl zpátky ve světě bez šance a naděje, ve světě, kde byl na útěku a lovnou zvěří lidí, jež mu měli slíbit poslušnost. Neměl ani přátele, ani spojence. Jen víru v ideály a malou naději.

Mercion se zvedl a rozkoukal se do temnoty Hvozdu. Potom sáhl po ostří meče. Uchopil meč, naklonil hlavu a s pohledem do louže si začal pozvolna odřezávat krví a vodou rozmáčené vlasy. Své krásné hnědé vlasy, památku na jeho matku, jeho charakteristické znamení po celý jeho život. Jediný odkaz, který mu po rodině zbyl. Mercion pomalu odřezával zplihlé pramínky vlasů a ty dopadaly na mokrou a studenou zem. Pramínky byly nyní rudohnědé a plné zaschlé krve. Mercion je precizně a důsledně odřezával. Dokud nenahmatal, že jeho hlavu nyní tvoří již jen rozčepýřené strniště vlasů. Podíval se do louže a uviděl jiného člověka. Měl nyní krátké hnědé špatně sestříhané vlasy, mezi nimiž vystupoval unavený plochý obličej s malýma očima a rozpraskanými rty.

„Zrodil jsem se dnes znovu. Zrodil jsem se, abych přestal utíkat a být lovnou zvěří. Zrodil jsem se, abych se stal lovcem a konečně vykonal pomstu,“ řekl Mercion sípavým hlasem a zadíval se do hlubin Hvozdu. Někde tam na něj čekala jeho pomsta.

***

„Tady ho nenajdeme. Pro dnešek bych to zabalil,“ řekl jeden z mužů oděný v černozeleném kabátě s vysokým límcem, s kloboukem na hlavě a těžkou sekyrou zavěšenou na zádech.

„Taky si myslím. Určitě už se zase schoval někde hluboko v lese,“ přidal se další.

„Ticho! Poslouchám,“ přerušil jejich reptání Vastus, velitel jejich průzkumné mise. Napnul uši, jichž již tolikrát využil pro prozkoumávání Hvozdu, a zaposlouchal se do šumění větru. Skupinka mužů vedle něj nejistě přešlapovala na místě. Vastus chvíli poslouchal, pak se k nim otočil.

„Byl tady. Možná ne dnes, ale včera určitě. Jdeme po správné stopě.“

„Budeme za ním tedy pokračovat i teď v noci?“

„Ne. Postavíme tábor a určíme hlídky. Nestor jde první.“

Vastus Nestora neměl příliš v lásce. Teprve před několika týdny se objevil u hranic Hvozdu na jednom z mnoha stanovišť. Zrovna v době, kdy tudy cestoval Mettelus Pucus do Předělových hor. Ten Nestor mu tam tenkrát zachránil život před skupinkou poblázněných elfích domorodců, jinak běžně skrytých v hlubinách Hvozdu, a za to si ho Mettelus vytáhl k sobě a udělal z něj „svého“ muže. To, že byl Nestor „jeho“ mužem bylo také důvodem k tomu, že ho Vastus i přes protesty musel přidat do své průzkumné skupinky, jež potají pátrala po princi Mercionovi po jeho úniku. Vastus od zařazení Nestora do týmu dával muži najevo pohrdání a držel si od něj odstup. Stejně jako většina mužů, se kterými Vastus pracoval již delší dobu. Nestor byl něčím podezřelý. Nikdo nevěděl čím, ale byl podezřelý.

„Vyrážíme za úsvitu. Dobrou noc,“ řekl Vastus a zanechal Nestora na stráži před pěticí stanů. Hon byl v plném proudu a stopa prince byla stále čerstvější. Už to nemohlo déle trvat.

***

Ráno rozdělali oheň a upekli si malého srnečka, jež jednoho z mužů nedopatřením vyrušil na hlídce. Po rychlé snídani ihned zahladili stopy po jakémkoliv táboření a rozhodli se vydat dál. Princ již nemohl být daleko, jenže se stále více vzdalovali od známých a prozkoumaných míst.

Říkalo se, že pánem Hvozdu jsou elfové. Jenže ti byli již několik desetiletí pro obyvatele Vejeneje hotovou raritou. Už při příjezdu lidí ze Starého světa totiž nedokázali čelit podivné nemoci a jejich počet se rapidně zmenšil. Elfové s tím zkoušeli bojovat, ale nakonec se vzdali všech snah a ustoupili do hlubokých lesů, kam se nikdo z lidí neodvážil. Jenže Hvozd, největší zalesněná oblast Vejeneje, dosud stále neprobádané a desetiletí magicky odpuzující jakoukoliv snahu o kolonizaci, se léty na krajích systematicky zmenšoval a mezi lidmi se začaly povídat řeči.

Řeči o skupinách vysokých postav se špičatýma ušima a spanilými tvářemi, které vyjížděly na medvědech či jelenech za hlubokého soumraku z lesů a meditovaly pod korunami stromů. Řeči o spanilých postavách najímaných na zkulturňování míst opuštěných po těžbě. Řeči o tajemných návštěvách v Hrubém kameni, kam nebyla připuštěna jediná lidská duše. Lesní elfové se po dlouhých letech opět stali postrachem lidí ve vesničkách rozesetých okolo Hvozdu. Staré příběhy, kterými se po večerech strašily zlobivé děti, opět ožívaly.

Někdo řečem a příběhům věřil, jiný ne. Ale z pověrčivosti raději nikdo ve Hvozdu příliš nebádal. Prostě jen pro jistotu. A místa, kam vedly Mercionovi stopy, se nacházela nebezpečně blízko brodům, za nimiž číhali nejen stromovci a divoká lesní zvířena, ale možná také tito elfové. Příběhy tvrdily, že možná žili ve velkém městě, nad kterým Světlonoška nezapadá a čekají na svojí šanci pomstít se lidským dobyvatelům a plenitelům jejich vlasti.

Vastus rozdělil úkoly svým mužům a sám se vydal společně s Nestorem, kterému nedůvěřoval, a výborným stopařem odkudsi z Napleosu směrem k brodům.

Když jeho skupina opouštěla ostatní muže, viděl jasně vystrašené pohledy a slyšel špity o jasné sebevraždě. Měl však úkol a ten musel splnit. Vykročil do jámy lvové…

Generál Paelon Tarastar-velmi významná postava dějin Jihozemě, jež v mnohém předčila všechny panovníky Cirrdy, vládnoucí za jeho doby. Ty také překonal nejen mocí, ale i rozsahem dobytého území. Na jeho dvoře bylo obrovské množství vědců, letopisců, alchymistů i různých šarlatánů. Jako první velký vládce Jihozemě vybudoval pevnou síť špehů a vyslanců ve všech koutech světa…

Svannova velká kronika-Paelon Tarastar

III. Krvavé moře

Generál Paelon měl své tlusté tělo, zabalené v plášti z těch nejluxusnějších a nejpřizpůsobivějších látek Cirrdy, vtěsnané do prostorné polštáři vykládané sedačky s rytinami zobrazující výjevy z dějin Jihozemě. Sedačku mu před několika lety daroval jeden obchodník pro „dobré vztahy“. Bylo to tenkrát, když Paelon porazil pirátskou flotilu a donutil je složit mu hold. V pirátském jazyce je tak vlastně donutil k poslušnosti a největší oddanosti. Od těch dob piráti sice stále přepadali lodě na mořích, plenili přístavy a běsnili v krčmách. Ale vše bylo pod Paelonovým dozorem. Piráti a celá jejich síla byli jeho. Tenkrát se mu začali klanět obchodníci a pašeráci, tenkrát ho začali nazývat „Král na moři“ a nosit mu dary, aby se dostali do jeho přízně. Tenkrát si Paelon uvědomil, že jeho dávný sen o pokoření draků se možná začíná stávat skutečností.

A nyní byl sen jen krůček od svého naplnění.

Paelon se nacházel v prostorném domě s deseti ložnicemi, velkým sálem pro přijímání hostů a pro vítání audiencí a také s velkou zahradou s výhledem na moře a nádherným altánem ze všech stran obepnutým vlčími máky, vinnou révou a břečťanem. Dům si Paelon koupil také již před mnoha lety a sloužil jako jeho dočasné sídlo a útočiště, pokud jeho muži a lodě podnikali zteče v Krvavém moři.

Dnešního dne ale Paelon neodpočíval. Ve velkém sálu, kde se rozvaloval, seděla na honosných křeslech skupina velmožů a šlechticů, která se cpala těmi nejvybranějšími lahůdkami, zapíjela je tím nejdražším vínem a přitom neustále šilhala pohledem po Paelonovi. Co jim chce asi říci? Proč je pozval tak znenadání? Nestal se snad nějaký neočekávaný problém?

Paelon se těm ubožákům jen v duchu smál. Ve skutečnosti si je jen chtěl prohlédnout a ověřit si, kolik věrných by následovalo jeho povolání do zbraně. A byl potěšen. Přístaviště u jeho ostrova i u blízkých ostrovů bylo zcela zaplněno loděmi-velkými, malými, galérami i fregatami. Jen na lodích a u nich se nyní motalo okolo 5 000 vojáků, což byla pro začátek hodně slušná síla. Vzhledem k tomu, že právě lodě byly Paelonovou slabinou a největším problémem.

Veškerá svá tažení totiž musel vést po moři. Jinudy nemohl. A protože většinu pirátských lodí zničil při podrobovacích manévrech a obchodníci disponovali jen malými loďmi vhodnými pouze k převozu nákladu, Paelon neměl prakticky žádné lodě schopné útoku, dobývání a převážení větších počtů mužů. Galéry-obrovské lodě s nehorázně velkou výdrží, kapacitou i sílou a rychlostí plavby- měl Paelon nyní pouze čtyři. Další tři pak měli jeho spojenci ze Svobodných zemí nyní přítomni na hostině. A dalších osmdesát až sto kotvilo u pobřeží Vejeneje. Právě tyto lodě chtěl Paelon získat a právě ty mu slíbil lord Allistar. Ale zatím se pořád neměl k dodržení slibu a jejich vydání. Jako kdyby získával čas. Ale na co?

Paelon se zadíval na své spojence hodující v jeho síni. Věděl, že v případě zrady Ras Pharas by mu ochotně vyjeli po boku. Ale, a to věděl jen Paelon, byli by poraženi. Ač byl nyní Paelon postrachem moří a jeho pověst ho všude předcházela, věděl, že je to jen nafouknutá bublina. Nikdy neměl velkou armádu a nikdy nebojoval velkou bitvu. Vždy jen pomocí malých střetů a úkroků vybojoval důležitá vítězství. To ale šlo jen proti malým frakcím, jako byli piráti nebo nejednotní šlechtici ze Svobodných zemí. Kdyby se nyní Paelon postavil proti Ras Pharas a království Vejenej, to, ač bylo nyní rozděleno mocenským bojem a nemělo daleko k rebelii, by ho nakonec porazilo a zahnalo k ústupu. Naštěstí to ale nevěděl ani ten pošetilec lord Allistar, ani nikdo z jeho lordů, ani nikdo z příznivců starého krále, jenž se nyní skrývali a pomalu plánovali. Díky tomu mohl vyčkávat i Paelon. Čekat, až lord Allistar konečně splní svůj slib a on, generál Paelon Tarastar, získá pro své tažení nejen tolik potřebné loďstvo, ale i nejmocnější království Jihozemě (tedy do nedávné doby) Vejenej…

***

„Špína jako ty by měla jíst zbytky u ohně, ne se cpát do hodovní síně,“ řekl strážce posměšně a udeřil Varra do žeber. Ten se skácel na kameny dlážděného rynku a popadal dech.

„Jsi ostuda naší společnosti. Nejraději bych tebe a tobě podobný plebs vykuchal a spláchl do strouhy,“ přidal se hned další strážce, jenž vyšel z pootevřené brány sídla generála Paelona, kde se konala slavnostní hostina. Varro mu nedokázal odpovědět. Stále jen ležel na zemi a ztěžka dýchal.

„Kliď se odtud. Vrať se na loď a nažer se krys,“ poradil Varrovi posměšně první strážce a opřel se o pevný ocelový rám dveří. Varro se začal ztěžka zvedat ze země opíraje se o levou ruku. Pravou ruku držel v nepřirozené poloze u těla.

„Já…já…já jsem Varro Daecius. Jsem kormidelníkem na lodi Zářivý příhon. Přicházím s poselstvím pro generála Paelona Tarastara zvaného „Krále na moři“. Znovu vám to opakuji. Je to naléhavé, pusťte mě dovnitř.“

„Tos uhod! Nevěřím ti ani slovo,“ řekl strážce u brány a společně s druhým strážcem se rozchechtali tak, až jim slzeli oři. Varro, pomalu se sbírající ze země, je pouze sledoval vybledlýma očima a čekal, co se bude dít ohledně jeho žádosti. Když se stráže dost zachechtaly, strážce blíže u brány se nevěřícně podíval na Varra.

„Ty jsi ještě tady? Nepochopils snad, že tě dovnitř nevpustíme. Generál má hosty a nechce být rušen. NIKÝM!“ Po těchto slovech druhý strážný do Varra vrazil a ten se opět složil k zemi. Strážný ho silně kopl do hýždí.

„Leť zpátky do přístavu a už nám tady nesmrď,“ řekl ještě. Pak poklesajícího Varra něco praštila do hlavy a on ztratil vědomí.

Toho nabyl, až když ležel ve smetí vedle mrtvých ryb, splašků vylévaných z oken a zkaženého kvasícího ovoce obletovaného mouchami a vosami. Opatrně se vyhrabal na nohy a zorientoval se. Ležel ve stoce tvořené vysokou kamennou zdí z obou stran. Ve stoce jejíž jedna strana vedla do moře přes skalisko a druhá asi k improvizované kanalizaci, kde by mohl být žebřík zpět na povrch vhodný k chůzi. Varro se začal přes hory odpadků a zdechlin prodírat směrem k největším kupám, kde měl být výstup ze stoky. Nakonec, po přelezení několika zlehka zasmrádlých kopic rozkládajícího se čehosi, nalezl starý dřevěný žebřík. Po něm pak vylezl na ulici, jež byla z jedné strany tvořena otevřenou stokou a z druhé malými kamennými domy s úzkými okny.

Varro, dle svých námořních zkušeností, odhadoval, že tyto domy tvoří přirozenou hradbu centra města. Dříve to jistě byly hradby, ale vzhledem k tomu, že na město nikdo neútočil, se přeměnily v příbytky. Nyní se jimi jistě dá projít a dostat se zpět na dlážděnou cestu vedoucí přes kopec až do většího kamenného sídla generála Paelona.

Jenže tam Varro již byl a nechtěl se tam vracet. Všichni kromě generála s ním zacházeli jako s mrzákem. Dokud byl ještě zdráv, tak si ho předcházeli, ale ode dne, kdy se změnil, se stal nejsnadnějším cílem posměchu. Lidé si na něm léčili své komplexy, své chmury a své strachy. A Varro to mohl jen mlčky snášet a snažit se přežít. Jediný generál Paelon bral v potaz jeho názory a dokonce ho opět učinil kormidelníkem. I když jen na malé provinční lodi vozící po moři zásoby a vzkazy. Varro byl ale na Zářivý příhon, jeho posádku i účel hrdý. Díky této lodi a důvěře generála Paelona dostal jeho život opět smysl a on se mohl podílet na hýbání věcí.

Varro zde ve městě původně ani neměl být, ale poslední zprávy, jež Zářivý příhon přivážel, ho donutily pokusit se ihned vyhledat generála a o všem ho zpravit. Říct mu o sporech ve vedení Vejeneje, o zachycení prince Merciona a jeho záhadném útěku ve Hvozdu, o velkých personálních čistkách v Ras Pharas, kdy místa uvolněná po místních zabírají věrní Dol Anastasu. Tyto věci generála Paelona velice zajímaly a Varro měl nyní tolik zpráv, tolik novinek. Ale kvůli dvěma pošahaným zakomplexovaným podnapilým strážcům u brány se teď bude muset vrátit na loď a počkat, dokud hostina neskončí. Což může trvat hodiny, dny, ale i týdny. Dle záměrů, jež má generál.

Varro už ale neměl chuť znovu zkoušet štěstí. Beztak mu nikdy příliš nepřálo. Raději se sebral, oklepal ze sebe lejna a pach rybiny a vydal se zpět k malému molu na samém kraji ostrova, kde, skryta za řídkými stromy, kotvila jeho loď.

***

Generál Paelon procházel rozlehlou halou svého sídla v doprovodu dvojice žen. Jednou z nich byla krásná mladá dívka se smetanovou pletí a velkýma hlubokýma hnědýma očima. Měla havraní černé vlasy sčesané do culíku a perfektně padnoucí šaty, jež ji pro nenasytného Paelona zvýrazňovaly na správných místech. Dívka se jmenovala Miani, nyní již Miani Tarastar. Pocházela z pouště, z kmene nharů, jež sám sebe nazýval kmenem věčných poutníků. Nharové stejně jako mnoho ostatních národů, nedělili Jihozem na světové strany (jejichž rozmístění bylo beztak sporné a každý národ měl své vlastní) ale na plavé země, což byly všechny země pod Velkou pouští, a na země obdělané, což byly všechny země nad velkou pouští. Sami Nharové totiž přišli z obdělaných zemí kdysi dávno před staletími a od těch dob si žili klidným životem v horách v poušti, dokud se nesetkali s roztahovačnou politikou Cirrdy.

Světové strany Jihozemě- Jihozem je rozdělena dle rozličných kritérií každého národa. Lidé Cirrdy považují svůj pouštní domov za Sever a všechny ostatní země označují za Jih. Stejně tak ale označují svůj domov Nordové, pro něž je všechno krom jejich ostrovů Jižní a změkčilé. Obyvatelé Haenoru pak rozlišují sever směrem k Severním ostrovům, jih směrem k Cirrdě, západ směrem k Vejeneji a východ směrem k Ostrovům lebek (dle východu a západu Světlonošky). Vejenej pak používá stejný systém, který ale neuznávají elfové a trpaslíci, jež používají asi osmero termínů pro orientaci v Jihozemi. Proto je každé určení směru a světových stran subjektivní a většinou se udává dle národu, či jeho příslušníků.

Miani kdysi dávno nenáviděla Cirrdu a přála si její záhubu. Jenže pak jednoho dne jeden její krutý bratr souhlasil s jejím prodejem do otroctví pro velkého muže z Cirrdy a ona na svůj národ a zem zanevřela. Poté svou krásou uhranula svého nového pána-generála Paelona-a dotáhla to až na jeho konkubínu, jež si bral sebou na cesty, na nichž byl několik posledních let. O jejich vztahu a jejích choutkách se všeobecně vědělo, a pokud se objevila ve společnosti Paelona nikdo již nic nenamítal. Pokud ano, generál ho nechal shodit z útesu do moře, rozčtvrtit nebo zavřít do podzemních kobek, jež nechal postavit pod sídlem.

Vedle bývalé otrokyně a pouštní ženy Miani Tarastar kráčela také mladá dívka. Byla snědá s dlouhými silnými blonďatými vlasy. Měla zelené oči jako kočka, pihovatý nos a mírný předkus. I tak ale byla svým lidem považována za krásnou a díky své milé povaze a upřímnosti byla nejoblíbenějším členem královského rodu vládnoucímu v Saestromu. Tedy to tak alespoň bylo, než ji dostal na vychování strýc Paelon a ona se stala jeho politickým trumfem. Dívka se jmenovala Shuria Tarastar, nebylo jí více než sedmnáct let a byla nejstarší dcerou krále Saestromu v Cirrdě a neteří generála Paelona. A nyní také byla jeho svěřenkyní a vlastně i rukojmím, díky kterým bratr Paelona tiše trpěl jeho mocenské snahy a pletichy. Nebo to tak alespoň Paelon mnohdy říkával.

Shuria byla Paelonem odvezena ze Saestromu před necelými třemi lety. Často byla zavřená v jeho sídlech nebo jako host dlela ve Svobodných zemích. Nehnula se nikam bez početné domácí stráže a Paelon ji jen nerad pouštěl na vyjížďky na koni po pobřeží. Při nich na ni tak dohlížela Miani, které říkával Paelon „Perla pouště“. Miani Shuria nenáviděla a dělala jí ze života peklo. Samozřejmě v nepřítomnosti Paelona. Ten byl totiž zase na Shuria přesladký i když ona již dávno prohlédla jeho krutost a úskočnost. A také zaslechla o jeho činech a nezřídka i o úmyslech, když o nich hovořil za zavřenými dveřmi pracovny se svými věrnými vojáky.

***

***

Kapitán přikývl, rudý vztekem i ponížením.

***

IV. Hvozd

V. Hvozd

VI. Ras Pharas

VII. Průplav naděje

VIII. Yuiria

IX. Ras Pharas

X. Předělové hory

XI. Ras Pharas

XII. Hvozd