Přelomový okamžik

Tereza Čierníková

Copyright

Autorka: Tereza Čierníková

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2015

ISBN:

978-80-7512-152-3 (ePub)

978-80-7512-153-0 (mobipocket)

978-80-7512-154-7 (pdf)

Ten den pršelo. Ulice byly vlhké, vzduch taktéž. Vyšel jsem do tohoto deštivého dne s příšernou náladou, která se mi odrazila i v zaměstnání. Teda – v hledání zaměstnání, abych byl přesný. Byl jsem třicetiletý muž, který měl jít na pohovor, a ten zvoral. K tomu všemu venku začalo pršet a já neměl u sebe ani pitomý deštník! Domů to bylo dvacet bloků a to jsem v takovém počasí rozhodně nechtěl ujít. Taxíků bylo ten den nedostatek, kvůli nějaké akci poblíž města. Hodně lidí tam jimi cestovalo. Nevím, co se dělo, nezajímal jsem se. Ostatně jsem neměl chuť stát pod střechou práce, kde mě nevzali, abych byl k posměchu lidí zde zaměstnaných. Tak jsem vyšlápl pravou nohou ze dveří té obří budovy jen v obleku s podkladovými papíry v rukou. Papíry! Můj prozatímní deštník!

Lidé mě sledovali, když jsem kolem nich procházel. Měl jsem pocit, že se mi každý obličej vysmívá, jelikož všichni kolem mě onen deštník měli a nezmokali. Mě mrzly ruce a podklady byly úplně zničené.

Když jsem míjel muže menšího vzrůstu, který měl na hlavě pár vlasů a na tváři škodolibý úsměv, nevydržel jsem to. Žádný trpaslík se mi vysmívat nebude! Vlezl jsem do první kavárny, jež byla při cestě. Taková malá, zapadlá. Nikdy jsem v ní nebyl. Myslím, že tam ani hodně lidí nechodilo. Tipoval jsem to na takovou tu klasickou kavárničku, kde chodí pořád dokola ti samí a zdejší majitelka snad všechny zná. Ostatně takové kavárny jsem měl nejradši – lidi, kteří ji vlastnili, měli druhou rodinu, jak se říká. Kavárna byla maličká – šest stolků, pult. Ale útulná. Stoly byly obyčejné, bílé, židle kontrastní. Na každém z nich byl červenobílý ubrus, který nepokrýval celou délku stolu. Uprostřed sůl, pepř, cukr, ubrousky a menší dekorace. Momentálně tu nikdo nebyl. Vlastně jen mladá slečna sedící u pultu. Mohla mít tak pětadvacet. Četla si v novinách o té velké události a já konečně zjistil, že má přijet nějaký politik a že je kolem toho velké haló kvůli tomu, že bylo před volbami. Nicméně tam jen tak seděla, nohu přes nohu, šálek kafé v ruce a četla si. Už jsem se zmínil, že ty její zkřížené nohy byly neskutečně krásné a dlouhé? Kecky na nich jen podtrhovaly fakt, že se nejedná o nějakou tu dívku s nosem nahoru. Byla bruneta. Jako jo, já byl spíš na blondýny, ale promluvit jsem si s ní mohl. Přistoupil jsem blíž a nejspíš jsem ji vylekal, když jsem promluvil.

„Podle mě je kolem toho velká mela,“ jen tak jsem prohodil. Hrozně sebou cukla, ale pak když mě uviděla, uvolnila se. Měla krásné oříškově hnědé oči, takové kočičí. Namalována byla lehce – jen nějakou tou tekutou linkou, nebo jak se tomu ve světě opačného pohlaví říká. Neposlušné pramínky, které jí utekly z drdolu, se jí pletly do obličeje, ale nebrala na ně ohled. Rty měla plné, mírně potřeny rudou rtěnkou. Ne, nevypadala jako levná holka! To v žádném případě! Byla roztomilá. Tváře měla baculaté, a když se usmála, napravo se jí utvořil malý drobný ďolíček. Jasně, dělejte si ze mě srandu, kolik jsem toho poznamenal během deseti vteřin.

„Promiňte, jestli jsem vás vylekal. Tou poznámkou myslím akci, která se dnes koná a o které si nejspíš čtete,“ rychle jsem se samozřejmě omluvil.

„Ach tak. No, popravdě jsem četla o tom drobném článku pod tím článkem o politicích. Nejsem přes politiku a souhlasím, dělají z toho velkou věc. Proto si čtu tu maličkost pod tím. Určitě mě drobnost potěší víc než nějaké akce s politikem,“ odpověděla prostě.

„Dáte si kafé?“ zeptala se a seskočila z barové židličky. Mimochodem, taky barvami ladila do designu kavárny. Myslím ta židle. A vlastně i ona. Až když seskočila, jsem si všiml, že její pas obepíná krátká zástěra. Byla červenobílá a sukni měla černou. Košili bílou. Bože, zamiloval jsem si ty barvy! Tím chci ale říct – až když seskočila, jsem si všiml, že je vlastně servírkou.

„Netušil jsem, že zde pracujete,“ poznamenal jsem a nenuceně si sedl před ni na „její“ barovou židli. Sundal jsem si promočené sako a hodil ji přes druhou židli, jež byla vedle mě. Zmoklé papíry přistály na saku.

„Taky to tu vlastním,“ prohodila s úsměvem, „Turek nebo presso?“

„Presso, s mlékem, děkuji,“ objednal jsem, „Co pijete vy? Smím vás pozvat?“

„Teď jsem jedno vypila. Ale pokud se sem zastavíte někdy před devátou ráno, tak mě na něj můžete pozvat. Mimochodem, piju presso. Taky s mlékem,“ a můj plán na druhý den byl jasný – před devátou hodinou se ukázat v této malé odlehlé kavárně.

„Nikdy jsem vás tu ještě neviděla, proč jste sem zavítal?“ zeptala se. V hlavě mi proběhla odpověď typu: „Co jsem měl dělat. Neuspěl jsem v práci, teda na konkurzu v práci, zmokl jsem, deštník samozřejmě nemám, podkladové papíry mám zničené, sako se dá snad do kupy. Naštvaly mě úšklebky kolemjdoucích lidí, které ani neznám, tak jsem zavítal do první kavárny, kterou jsem spatřil. Shodou okolností to byla právě ta vaše.“ Ale toto jsem samozřejmě neřekl. Nepoštvu si proti sobě jedinou dobrou věc, co mě za ten den potkala a navíc – žádné shody okolností přece neexistují! Vše se děje jak má! Sakra, pořád zapomínám na tuto svou teorii.

„No, procházel jsem kolem už dřív, ale nikdy jsem neměl čas sem zajít. Dneska, shodou náhod, jsem sem zavítal.“

„Teď pěkně lžete. Nejen, že náhody neexistují, ale taky je v tom něco jiného,“ nechápu, jak to uhodla! Ale počkat – vyznává stejnou teorií! Já se zamiloval. Ne, to je ironie, samozřejmě. Nejsem zoufalec, který se zblázní na potkání.

„Nechápu, jak jste mě prokoukla, ale máte pravdu. Zkrátka jsem měl dnes konkurz…“

Povídali jsme si asi tři hodiny. Nebo čtyři? No já sám nevím, ale vyrušila nás až zavírací doba. Tak to možná bylo i déle! Objednal jsem si další dvě kafé, tak jsem měl hodně elánu. Dokonce mi udělala i tousty, pak jsem měl nějaký čokoládový zákusek. Musím říct, že nebyl tak sladký, jako ona. Seděl jsem na barové židli proti ní a vykládal i o mém nešťastném dni. Popsal jsem jí snad každou vteřinu své pracovní prezentace a ona poslouchala! Nejsem si jist, jestli to má v popisu práce, nebo jsem se vážně trefil a toto byla jedna z těch kaváren, která se počítá za druhou rodinu. Ovšem byla to příjemně strávená středa. Jen tak jsem jí vše odříkával, stěžoval si jí, chválil super zážitky a bylo to přirozené. Popravdě, ani vteřinu jsem nepocítil, že bych ji otravoval. Ptala se dál, pak si sedla vedle mě a začala povídat i o sobě. Jak získala kavárnu (To bylo vlastně tak, že jí ji otec dal k Vánocům. Jo, byl prý pracháč, ale nikdy se k ní neměl. Považoval ji prý za samozřejmost, kterou ona nebyla. Jelikož s ním ani neudržovala kontakt tak jí pak na smrtelné posteli, shodou náhod to bylo v blízkosti Vánoc, oznámil, že na ni přepsal celou tuto rodinnou kavárnu. Měla ji moc ráda, ale kvůli otci tam v posledních letech, kdy ještě žil, moc nechodívala, a když ji na ni přepsal, odpustila mu rázem všechno. Prý to je rodinný podnik ještě po dědovi. A toho měla velmi ráda.), pak mi povídala o matce (menší postavy, taky bruneta, skvělý vztah, ale žije s přítelem v Anglii, otec zemřel před pěti lety, mimochodem), no zkrátka to pro ni bylo taky tak přirozené.

„Budu muset zavírat.“

„A smím vás na něco pozvat?“ nechtělo se mi jít, bylo to super, taková změna. Konečně jsem si mohl s někým promluvit.

„A co zítra na kafé? Opět tady?“ tak pozval jsem ji já nebo ona mě?

„Před devátou! Mějte se krásně,“ popřál jsem jí, navlékl si sako, vzal zničené papíry a pozpátku jsem mířil ke dveřím. Pořád jsem se na ni díval, jak mi mává zpoza toho pultu. Druhou rukou utírala desku po mé maličkosti. Když jsem se otáčel, zakřičela na mě: „Pozor!“ a než jsem toto varování stačil zaregistrovat, už jsem se připlácl nosem na dveře. „Au!!“ zakřičel jsem v duchu. „Jsem v pořádku! Nashle!“ Ne, opravdu jsem nebyl v pořádku! Bolelo to jak čert, ale to její zahihňáni mi znělo v uších jako slastná náplast na bolavý nos.

Od rodičů jsem se odstěhoval celkem brzy. Hned po ukončení vysoké. Teda - bydlel jsem i předtím bez nich, ale po ukončení vysoké jsem přestal jezdit na víkendy domů a nejdříve jsem si pronajal a později koupil nynější byt. Před rokem mě vyhodili z novinářského průmyslu a od té doby jen chodím po konkurzech a ohlížím se po nové práci. Můj byt je menší (tím rozumím ložnici, koupelnu, záchod, obývací pokoj a kuchyň) s balkónem. Mě to stačí, vždyť tam žiji sám a na mé chvilkové záležitosti to stačí.

* * *

KAPITOLA I.

„Proboha, Miku, kde jste se tak nachladil? Včera jste byl tuze zdráv!“ ne, vůbec jsem to nevěděl.

„Asi tři. Možná čtyři. Je mi hrozná zima.“

„Proč?“

KAPITOLA II.

KAPITOLA III.

KAPITOLA IV.

KAPITOLA V.

KAPITOLA VI.

KAPITOLA VII.

KAPITOLA VIII.

KAPITOLA IX.

KAPITOLA X.

KAPITOLA XI.

KAPITOLA XII. – O SEDM LET POZDĚJI

KAPITOLA XIII.

KAPITOLA XIV.

KAPITOLA XV.