Jiřina – nuceně nasazená

Eliška Bennetová

Copyright

Autorka: Eliška Bennetová

Vydal: Martin Koláček – E-knihy jedou

2014

ISBN:

978-80-7512-057-1 (ePub)

978-80-7512-058-8 (mobipocket)

978-80-7512-059-5 (pdf)

ÚVOD

Když je člověku přes osmdesát, začne vzpomínat.

Kromě rutiny, co zná snad každý z nás, se může přihodit i spousta jiných, výjimečných událostí. Ať už zlých nebo dobrých. Záleží na tom, jak se na to podíváme. Když probírám svůj život, vše co jsem zažila, ač se to nezdá, je dobré. Nemá cenu být naštvaná, zhroucená či nad vším žehrat. Jistě, že v první chvíli mě to zlé strašně ranilo a bolelo to, ale s odstupem času jsem dala zapravdu starému rčení - „všechno zlé je pro něco dobré“. Můj život začal nádherně. Moje maminka a tatínek se měli velmi rádi. A i když jsme neměli hodně peněz, hudba a zpěv nás vždycky rozveselila. Je pravda, že maminka si své prožila. Můj pravý otec, první manžel maminky, velmi brzy zemřel a moc si ho nepamatuji, ale prý byl moc hodný a pracovitý. Zastal snad 3 čeledíny najednou. Takovou měl sílu. Měla jsem v té době staršího bratra Josefa a taky jednoho mladšího Slávka. Asi po několika letech, si maminka vzala našeho druhého otce – nevlastního, který byl taky hodný. Sice moc síly neměl, ale zato byl usměvavý, muzikální a byla s ním legrace. Chvíli poté, co se vzali, se narodila naše sestra Anička. Našeho nevlastního otce jsme měli rádi. Vždycky, když jsme něco provedli, byl to on, kdo maminku přemluvil, aby na nás nebyla přísná. Když se maminka zlobila, vzal tatínek trubku, a hrál, a hrál, dokud maminka nezačala tančit a smát se. Pak jsme se přidali i my a užili si ten den spoustu legrace.

Ale jak to tak bývá, vše netrvá věčně.

My děti, jsme vyrostly a přišla válka. Přesněji, 2. světová válka. Mysleli jsme si, že to bude trvat jen chvíli, měsíc, snad dva, a že se to nás ani nedotkne, ale opak byl pravdou.

Kromě toho, že jsme byli omezování, jsme se na vlastní kůži s válkou setkali až skoro na jejím konci. Můj bratr Josef nenarukoval kvůli zdraví, a Slávek v roce 1943 šel do války, zdánlivě za nás za všechny.

A proč říkám zdánlivě?

Mysleli jsme, že bude jediný, kdo se s válkou takto zblízka setká, ale Bůh tomu chtěl jinak a tak jsme se všichni museli podvolit.....

1. KAPITOLA

15. 1. 1944

Byl začátek roku 1944, 15. ledna. Byl krásný zimní den. Všude bylo bílo, jen tu krásnou, posvátnou oázu rušili němečtí vojáci, střelba a vojenská letadla. Náš kraj byl v protektorátu a my jsme se modlili, aby válka konečně skončila. Bylo mi 19 a 3. února jsem měla oslavit, s rodinou, své narozeniny. Už dnes jsme všechno začali chystat a objednávat různé potraviny.

Ale nevěděli jsme, že se naše plány záhy rozplynou jako pára nad hrncem.

Jako každý den, jsme s maminkou uklízely dům, vařili jídlo a pokluzaly náš dobytek. Měli jsme krávy, koně, králíky, slepice a husy. Den rychle ubíhal a při vaření večeře maminka povídá:

„ Hlavně se, děvče, dobře vdej, ať nemusíš dřít bídu s nouzí.“

„ Maminko, přece mám na vdávání ještě čas. Kdo by Vám tady pomáhal?“ Odpověděla jsem.

„ Nezapomeň, že už nejsme nejmladší, a když už nebudeme moci, tak všechen dobytek prodáme. Teda kromě králíků a slepic, ty pro nás nebudou problém,“ řekla máma.

Odstavila hrnec z kamen a přistoupila ke mně. Podívala jsem se na ni. Nevím, čím to bylo, ale začala jsem ji vidět úplně jinak. Připadala mi strašně zranitelná a upracovaná. Její hluboké vrásky na obličeji, značily životní příběh ženy, jejíž osud byl nesmazatelně vryt do kdysi nádherné tváře, která byla srovnatelná s kteroukoli filmovou hvězdou. Ale Bůh tomu chtěl, že její cesta byla trnitá, ale ona, tu svou cestu, přijala s pokorou a vděčností. Říkala jsem si, že taky bych chtěla být, ve svém životě, tak statečná jako ona.

„ O nás, se neboj, hlavně, ať jsi šťastná Ty!“ Řekla máma a pohladila mě po tváři. Vzala jsem její ruce do svých a políbila je.

„ Maminko, moje zlatá, vím, jak to myslíš, ale je mi teprve 19 a nechci Vás tady nechat samotné. Uvidíš, jednou se objeví muž, se kterým budu šťastná a spokojená, ale do té doby na mne, prosím, nenálehej. Až skončí válka, všechno bude jiné, sestra bude větší, pak určitě se ten pravý muž najde. Uvidíš, věř mi,“ naléhála jsem.

Pravdou, ale bylo, že jsem se ještě nechtěla vdávat, vždyť jsem byla ještě strašně mladá, ale to jsem mámě říct nemohla.

Přesto, mi máma řekla větu, kterou jsem vůbec nečekala. Dokonce jsem si myslela, že umí číst mé myšlenky. Což by mě vůbec nepřekvapilo.

„ Dobře, dcerko, rozumím Ti, i já jsem byla mladá, ale nečekej příliš dlouho.“

„ Nebudu, mami, nebudu. Děkuji Ti, “ uklidňovala jsem ji.

Máma se jen, s laskavostí ve své tváři a v očích, usmála.

„ Tak pojď, doděláme večeři, za chvíli příjde táta. Kde je vůbec Anežka?“ zeptala se máma.

„ Za chvíli příjde. Poslala jsem ji pro mouku,“ odpověděla jsem.

„ Dobře, dobře,“ řekla máma unaveně.

♥ ♥ ♥

Další dny ubíhaly jako ostatní - rychle. Každý týden, jsem se těšila na neděli, až půjdeme na mši a budu moci zpívat. To mě moc bavilo, už když jsem byla malé dítě. Když jsem poprvé uslyšela zpívat náš kostelní sbor při mši, umínila jsem si, že jednou budu mezi nimi. Za nějaký čas, jsem šla společně s mou nejlepší kamarádkou Tončou, za naším farářem a poprosily jsme ho, aby nás do sboru vzal taky.

„ Děvčata, vy opravdu chcete zpívat ve sboru?“ divil se pan farář.

„ Ovšem, pane faráři, moc nás to baví.“ řekly jsme dvojhlasně.

Tenkrát, nám bylo tak kolem patnacti let a zpěváci v kostele, byli pro nás uctívaní lidé, stejně jako je dnes, třeba Karel Gott. Pan farář tehdy vyslyšel naše prosby a od té doby, jsme se staly členkami našeho kostelního sboru, na což jsme byli, jak se patří, hrdé. Teď, když je mi o čtyři roky více, můj zájem o zpěv neopadl, ale naopak, je ještě silnější, než kdy předtím. Ostatní mi říkali, že bych klidně mohla zpívat profesionálně, ale to jsem nechtěla. Líbilo se mi zpívat v kostele. Kostel vytváří krásnou atmosféru, jeho zdi a prostor celé budovy dělá z písně krásný skvost, který je záhodno poslouchat, a také mu naslouchat. Kdo to někdy zažil, určitě mi dá za pravdu.

♥ ♥ ♥

2. KAPITOLA

30. 1. 1944

Ráno bylo jako každé jiné - samá práce, ale i radost a smích - i když ten, nás odpoledne přešel. Byla jsem s mámou ve chlévě a pokluzaly jsme. Když už jsme skoro končily, objevila se ve dveřích Tonča.

„ Dobré odpoledne, jak se máte?“ smutně nás pozdravila.

„ Ahoj Tončo,“ pozdravily jsme ji s mámou – skoro jednohlasem.

„ Copak, vypadáš, jako by Ti uletěly včely?“ řekla jsem pobaveně.

„ Taky, že jo. Nesu Vám špatnou zprávu,“ řekla Tonča.

Máma přestala pracovat a podívala se vážně na Tonču.

„ Co se stalo?“ řekla máma skoro zděšeně, „ Něco s Vašima?“ a pomalu šla k Tonči.

„ Ale kdepak, naši jsou v pořádku,“ uklidnila mámu.

„ Už jsem se lekla, tak povídej, co se děje. Leze to z Tebe jako z chlupaté deky, “ zažertovala máma.

„ No, ta zpráva, se týká nás mladých,“ řekla Tonča a podívala se na mne.

„ Jak to myslíš?“ zeptala jsem se.

„ No, ráno v rádiu hlásili, že všichni mladí, narození v roce 1924, musí jít pracovat do Rajchu. Kdo to odmítne nebo uteče, bude potrestán vězením na 1 rok nebo vysokou pokutou.“ svěřila se Tonča, se slzami v očích.

„ Ale,“ mávla jsem rukou, „ třeba je to jen nějaká fáma, to by nám přece neudělali, i když to jsou Němci, no ne?“

„ Ale můžou, oni teď můžou všechno,“ řekla smutně máma.

„ Říkali, že všem, koho se to týká, pošlou dopis,“ povídá Tonča.

„ Tak uvidíme,“ řekla jsem, a protože jsem už dostávala hlad, zeptala jsem se Tonči:

„ Dáš si vánočku? Před chvílí jsme ji dopekli.“

„ Jasně,“ odvětila , „ ale za hodinu musím být doma, budeme drát peří. Příjdete taky? “

zeptala se.

„ Určitě, doděláme to tu, chvíli si odpočineme, něco si dáme na zub a půjdeme,“ ujistila ji máma.

„ Chcete pomoct?“ zeptala se starostlivě Tonča.

„ Ale kdepak,“ povídá máma, „ale můžeš jít do kuchyně a zatím, než to doděláme, uvařit mléko pro čtyři. Tedy při nás tři a Anežku, táta šel na pole a příjde až večer. Nechala jsem mu donést svačinu.“

„Dobře, tak já jdu.“ ohlásila Tonča.

♥ ♥ ♥

Drhnutí peří se dělá tak, že vezmete suché peříčko a odtrhnete chmýří od spinky. Vůbec to není těžké, ale zato hodně pracné. To odpoledne bylo kouzelné. Bylo nás tam celkem 12 žen a asi 6 dětí na peci. Všechny jsme seděly kolem stolu, draly jsme peří, zpívaly, povídaly příběhy a taky pohádky. Mezi námi byla i babi Stránská. Moje nejoblíbenější sousedka. V té době, jí už bylo kolem 80-ti let. Není to naše pravá babička, ale říkáme jí tak, protože se to k ní hodí. Vždycky byla velmi hodná, svého manžela ztratila už velmi dávno a její jediný syn zahynul minulý rok na frontě.

Když jsem byla malá, a drhlo se peří, leželi jsme na peci a babi Stránská nám vyprávěla pohádky. Anežka už byla taky na světě a všichni jsme naslouchali, a také jsme měli spoustu otázek.

„ Babi, a co udělal ten drak?“ ptala jsem se.

„ No, představ si, že nic. Princezna natrhala na louce kytičku a šla za drakem. Když k němu přišla, dala mu ji za ucho a stali se kamarádi.“ vysvětlovala babi.

„ No, a co ten princ?“ nedala jsem se odbýt.

Babi se zasmála:

„ Tak princ, se vší parádou odjel domu a už se na zámku neukázal.“

„ A Jeník?“

„ Jeník, ten se konečně odhodlal a šel si vyprosit, k panu králi, svou milovanou princeznu Libušku. A za tři dny byla svatba, a všichni byli moc šťastní,“ dovyprávěla babi naší oblíbenou pohádku.

„ Jé, to krásná pohádka!“ vzdychla Anežka. „ Ještě jednu, prosíííím,“ žadonila.

„ I kdepak,“ řekla babi, „ honem na kutě, už je hodin, jak na kostele.“

„ A zítra nám povíš další?“ nedala se Anežka.

„ Jestli maminka dovolí, tak určitě Ti příjdu povědět další,“ řekla babi.

Anežka se prosebně podívala na maminku. Máma věděla, že si to Anežka nedá vymluvit, a tak povídá:

„ Jistěže, naše drahá sousedko, vždy u nás budete vítána.“

„ Děkuji Ti, moje milá. Ráda zítra příjdu,“ srdečně odpověděla babi a odešla.

♥ ♥ ♥

Čas utíkal jako voda. Týden před mými narozeninami jsme si s mámou řekly, že je, jak se patří, oslavíme. Máma upeče dort a na oběd budeme mít brambory a pečené maso. I když zrovna nejsme chudí, maso máme jen na výjimečné dny a oslavy. Pozvali jsme také Tonču s rodiči. A protože se Tonča narodila ve stejném roce, jen o dva dny později, rozhodli jsme se, že to oslavíme spolu najednou. Tonča byla vždycky moje nejlepší kamarádka, nikdy mě nenechala na holičkách a já jsem jí za to vděčná. Vždy jsem se na ni mohla spolehnout, stejně jako ona na mě. Jsem vděčná Bohu, že ji mám.

Přípravy probíhaly na jedničku, a kdyby nebylo války, křiku, hromobití pušek, děl a bomb, bylo by všechno naprosto perfektní.

3. KAPITOLA

1.2.1944

Den byl krásný. Bylo slyšet smích dětí, které venku stavěly sněhuláka a sjížděli vzdejší kopec na starých hrncích. Zrovna jsme s mámou seděly u stolu a dolaďovaly mou oslavu, když někdo zaklepal na dveře.

„ Kdopak to k nám jde? To bude asi Tonča, “ řekla s úsměvem máma a šla otevřít dveře.

„ Dobrý den, promiňte, že Vás ruším,“ řekl smutně postmistr a sundal si z hlavy čepici.

„ Proč tak smutně, sousede?“ zeptala se máma, „ jen pojďte dál, sedněte si, ať nám nevynesete spaní.“

„ Děkuji, děkuji, to nebude potřeba, nesu pro Jiřku rekomando,“ smutně se na mě podíval a pokračoval, „ je mi to líto, jen potřebuji Váš podpis.“

Nechápavě jsme se, na sebe s mámou, podívaly. Šla jsem poslušně podepsat listinu a převzala jsem dopis.

„ Děkuji a přeji hodně šťěstí, s pánem Bohem, “ řekl postmistr a odešel.

Vůbec jsme s mámou nechápaly, co se s ním stalo. Vždycky byl usměvavý, žertoval, vykládal vtipy a dnes byl jako vyměněný.

„ Tak se podívej, co to je. Od koho to je?“ zeptala se zvědavě máma.

Podívala jsem se na adresu:

„ Je to z Říše,“ řekla jsem a strachy jsem polkla.

V duchu jsem si říkala:

„ Že by Tonča měla přece jen pravdu? To snad ne, co jen budeme dělat,“ posteskla jsem si. Když jsem nabrala odvahu, otevřela jsem dopis a začala jsem číst:

„ Přikazovací výměr, podle 1 vládn. Nařízení ze dne 4. V. 1942, jímž se činí některá opatření o řízení práce (Sb. 154/42), přikazujete se k firmě – název neumím přečíst.“

„ To nevadí. Přečti, co je tam dál. Kam Tě posílají? “ nedočkavě se ptala máma.

„Tak přece jen měla pravdu.“

Vítězně jsem prohlásila:

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

Table of Contents

Jiřina – nuceně nasazená

Copyright

ÚVOD

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA