Struna do kráječe

M. M. Cabicar

Copyright

Autor: M. M. Cabicar

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2014

ISBN:

978-80-7512-039-7 (ePub)

978-80-7512-040-3 (mobipocket)

978-80-7512-041-0 (pdf)

Struna do kráječe

Byl na mne spáchán atentát jak na prezidenta Klause! Jenomže na mne nezaútočil Kotrouš z davu, ale vlastní dcera. A nestřelila mne airsoftovou pistolí, ale sedla si mi na záda, a pak si prdla. Mám uprostřed těla díru, jak silnice I 34 u Havlíčkova Brodu.

Dnes byla Viki obzvlášť hladová. Při přípravě snídaně mne sledovala jak lékařské konzilium prezidentovy játra.

"Kde bereš pořád ty nápady na ptákoviny?" - zeptala se Káťa a popíjela ze skleničky plné gumových medvídků. "Jak já to jenom dělám, viď?..."

"Penisi, vstávej, jdeme ven." "Neříkej mu penisi, je to Dennis!" "Ale já řekl Dennis." "Neřekl, ty jsi řekl... No to je jedno." "Tak pojď, Kazišuku." "Martine!" "No ták, pohni, ty zkamenělino z Tutanchamonovy hrobky." "Martine, já vstanu a kšírky dostaneš ty!" "Tak už vstávej ty zombie pejsku." Vedle něco vrzlo. "Bombovej pejsku jsem říkal! Bombovej! Je úžasný! Dennísek náš malinký..." Ticho. Nikdo nejde. Tak jsem jen šeptem doplnil: "...kříženec syrečků a tchořů." Nikdo nepřišel, ale na zádech mi přistál gymnastický míč. Dennis se přesto ani nehnul. "Když on ten Vyplňovač místností strašlivými prdy nechce vstát." "Tak mu řekni Dennisi." "Vždyť je hluchý jako žížala, co má uši pořád plný hlíny... Tak dobře: Dennisi." Dennis vyskočil a postavil se. To nebylo normální. Musel to být nějaký trik! Hledám na něm paralyzér, který by ho tak vymrštil. Nebo stádo jeřábů. Nic. Jen Káťa se tajemně usmívá...

Viki mi přinesla brýle. Pochválil jsem ji, poděkoval, nasadil si je a koukám, že mám najednou 6 dětí. Jednu rozmazanou holčičku a 5 fleků.

Víte, pánové, co nosí v kabelce malé dvouleté slečny? Viki mi ji přinesla ukázat a všechno z ní vyndala, takže jsem měl jedinečnou příležitost prozkoumat ten tajuplný obsah. Ne moc mužů má šanci nahlédnout ženě do kabelky. Takže bylo tam: jeden plyšový had, jedna samolepka s dinosaury, jedna masážní koule s ostny, jedna propiska, jedna vybitá baterka, jedna sponka do vlasů, dva staré, k ničemu nepatřící klíče, jeden potrhaný kapesník, jedna krabička od prášků, čtyři papírové kapesníčky, dvě víčka od PET lahve, jednu urvanou hlavu od růžového slona se zvednutým chobotem, zbytek role papíru z pokladny, jeden kolíček na prádlo, jeden vylitý bublifuk, jedno leporelo s Ferdou Mravencem a jeden angličák. Takže celkem nic nového. Prostě takové ty kraviny, co tam s sebou všude tahá úplně každá ženská.

"Táto! Tatí!" - volala na mne dvouletá Viki z obýváku. Nakoukl jsem tedy vedle. Seděla na koberci, pod máminou velkou sukní a výskala radostí: "Domecek! Domu!" Jak mne uviděla, hned mne zvala dovnitř: "Poď! Poď! Sem! Sem!" To má z Krtečka. Dokáže naprosto přesně napodobit jeho hlas, artikulaci i gesta. V podstatě máme doma malého krtka. Furt se v něčem hrabe. Spustil jsem se na všechny čtyři. Ženyto moc nechápou, ale my muži nemáme ani ánung, jak si hrát s miminky a u všech běžných her, do kterých nás nutí ženy si připadáme trapně. Kromě takzvaných "rodinných typů", což je druh muže, kterému to jde s prcky samo. Jako by se pro to narodil. Samozřejmě obdivujeme takové muže, tiše závidíme a rádi je pozorujeme. Hlavně, když je někdo zatlouká do země baseballovou pálkou. Tahle hra ovšem vypadala schůdně, tak jsem zaklepal na neviditelné dveře, otevřel si je a vlezl k Viki do bytečku mezi manželčiny nohy. Dost prima bejvák! Dva hladké, štíhlé sloupy po stranách, nad hlavou lehká, látková střecha. Dokonalé bylo to vedro, díky kterému Káťa měla na sobě jen tu sukni. Pochválil jsem Viki bydlení, jak to tu má hezky zařízené a zeptal se, jestli se můžu natáhnout na tu huňatou kůži z grizzlyho, co je vzadu na stěně. Jenže jak jsem to udělal, domeček vypískl, najednou se boční stěny sevřely a úplně mi uvěznily hlavu. Zajímavé je, že pokud ležítě na kožešině z grizzlyho, je to tak pohodlné, že je vám to úplně jedno. Horší bylo, když mi do hlavy začala bušit klávesnice od počítače s křikem: "Jaký grizzly?!" Pak jsem na chvíli omdlel. Když jsem se probral, už jsem nebyl v domečku. Domeček byl "šuč", jak říká Viki, asi ho vzalo tornádo. Což by vysvětlovalo, proč jsem zasypaný hromadou věcí z celého obýváku. Jako třeba televizí nebo velkým květináčem. Ale pořád na to vzpomínám. Tak hezké bydlení to bylo. To vám žádná realitka nesežene... Ačkoli, mohl bych se zkusit zeptat. "BĚDA TI!" - vyděsil mne hlas těsně za mnou, až jsem si ucvrnkl do vynálezu pana Trenkyho. Nesnáším, když si žena za mnou čte, co zrovna píšu. Snad zase nebudu muset spát na gauči... Káťa mne uklidnila, že ne. Jsem rád, že to bere tak sportovně. Někdo zvoní, mám prý jít otevřít. Kdo to může tak pozdě... A hele, ony to moje kufry. Co tu zase děláte, kluci zjančený, vy tu jste na chodbě každý druhý den. A kruci, zavřeli se za mnou dveře. Úplně samy. Nemám klíče. To nic, zazvoním a Káťa mi hned otevře. Asi průvan. Crrrr. Crrr. Že by neslyšela? Crrrr. "Dobrý den." Sousedka. "Káťo, otevři, mám na sobě jenom trenky!" Crrrr. Crrrr....

Nešel internet, ani televize. Při obědě jsme se museli spokojit jen s tím, co jsme našli stažené na druhém počítači. Nakonec jsme koukali na instalaci firefoxu a pak se dívali na jednu starou tabulku v excelu. Káťa teď hledá další tabulku, aby se dozvěděla, jestli se ty dva sloupce vezmou.

Už budu nosit jenom trenky. Jednou si člověk vezme bílé slipy, přiběhne dvouletá Viki a začne kolem poskakovat, že mám "Plínu! Plínu!". Pak mi ještě ukáže do rozkroku a prohlásí, že mám "Buchtu!" - což je zcela zavádějící pojmenování pro holčičí rozkrok, které ji naučila Káťa. No, že jo? Já se taky nejdříve lekl, do čeho jsem si to sednul a kontroloval, jestli se mi mezi půlkama nevalí tvaroh nebo povidla.

Už jsem byl svědkem mnoha nehod, ale tahle byla nejpraštěnější, jakou jsem kdy viděl. Bez policie, ale zato se svědky z celého náměstí. Okamžitě jsem otočil hlavu, jak jsem slyšel skřípění brzd. Hned mi bylo jasné, co se stalo: SUV si to řítilo ulicí, aniž by přibrzdilo před přechodem a do něj nečekaně vstoupil chodec. Ano, budeme tomu individuu říkat chodec, přestože evidentně chodit příliš schopen nebyl. Pravděpodobně to byla nějaká bytost, zťukaná jak datel, kterou právě vyzvracela nejbližší hospoda. Odlétl dobré dva metry a na svůj stav, vzhledem k tomu, že byl vyřízený jak kanadské vízum, se celkem rychle vyškrábal na podlamující nohy. Nezdál se vůbec otřesený, pravděpodobně vůbec nic necítil, protože byl narvaný jak taška z Lídlu. Vlastně bylo dost jisté, že cokoli by se mu dnes stalo, bude cítit nejdříve zítra ráno. Spolu s pocitem sviště s kulichem v puse. Měl jsem dojem, že ještě když ten chlápek, nasátej jak motyka, letěl, zaslechl jsem takové: "A jejky!" To většina obětí autonehod neříká. Většinou říkají něco jako "PRSK!", "ŘACH!" nebo "AUUU!" On skoro jistě řekl: "A jejky!" Pak se tedy to nacucané, jak tepláky hozené do potoka, sebralo, dopotácelo se k čumáku SUVéčka, začalo mu rukávem leštit mřížku a blekotalo: "Sorry, sorry, kamaráde, já nechtěl. Seš v porádku?" Z tmavého auta vyskočil řidič, což byl úplně obyčejný blonďatý muž v šortkách a teniskách. Byl tak překvapený z toho, co se stalo, že se ještě nestačil ani leknout. "Nestalo se vám nic?" - volal na oběť nehody, která byla ožralá jak nachlemtaná doga. Skunk potácivý zamrkal, zaostřil a zasípal: "Ale to ste nemusel kvůli mě zastavovat! To ste hodnej!" Něco takového jsem ještě neslyšel. Často můžete slyšet sprostá slova, všelijaké urážky, blouznění, výkřiky... Ale že by někdo někoho přetáhl autem, on se postavil a řekl: "Ale to ste hodnej!" Tak blbý snad není ani Švejk. A myslím, že i Mirek Dušín by řekl aspoň: "Ty plantážníku! Zkur..." - ne, to už by neřekl, ale hodilo by se to. Takže "Ale to ste hodnej!" - ten zlinkovanej jak notový sešit řekl, vážně to zaznělo. A řidič se rozesmál, skoro hysterickým smíchem: "No to jsem musel! Vždyť bych vás dočista přejel! Skočil jste mi přímo před volant, vůbec jsem nestihl zareagovat. Málem jste byl mrtvý, kdybych nestačil zastavit!" Ani Jako připravovaná verze nehody to neznělo dobře. Člověk, když stačí zastavit, obvykle neodhodí oběť o dva metry. Nicméně připomnělo mi to strejdu, když srazil zajíce. Přesněji řečeno kompletně přejet. Naložil ho dozadu do kufru, v klidu zase nasedl a povídá: "Ještě, že jsem stačil zastavit." Naprosto neuvěřitelná byla reakce toho, co byl nalitý, jak autobus ze Štúrova: "Co? Tohle? To nic nebylo, počkejte, co mi udělá manželka, až dojdu domu." A dál nic. Rozloučili se a ta opička jak z praku počítala sloupy, než bude doma. No, kdo ví? Třeba bude jeho žena hrdá. Odešel manžel a vrátí se jí zrychtovaný carský důstojník. Jenže úplně sťatý...

Ze své postýlky dvouletá Viki již vyrůstá, rozhodně již nemůže ležet napříč, jako když jsme ji donesli z porodnice, ale v mé posteli se úplně ztrácí. Jednu chvíli se mi v ní úplně ztratila, nakonec se mi ji podařilo vyklepat z polštářů. Mimochodem, nikdy to nedělejte z okna. Ještě, že se tak pevně držela knoflíků. Pak jsme si hráli na jídlo. Nejdříve jsem z Viki a dvou polštářů udělal hamburger, potom jsem ji zavinul do deky coby palačinky a děsně se jí líbilo, když jsem potom trhnul za konec a vykulil ji ven. Tedy, myslím, že se jí to líbilo, protože se chechtala, ale celkově mi přišla dost vytočená. Jako Káča. A teď nemyslím její mámu. Na složeném přehozu, za asistence několika jejích plyšáků jsem z ní připravil i obloženou mísu. Malé dítě též velmi dobře poslouží, pokud na dece vyrábíte pizzu. Viki dělala ančovičku. Bohužel, maminka nám to pořád kazila, takže jsme nesměli pizzu zapéct, ani hlubokozmrazit. Byli jsme z toho oba moc smutní. Naštěstí je osvědčený recept na dobrou náladu, tak jsem si z Viki a deky ubalil jointa, Káťa jí zapálila hlavičku a já tu teď bafám nožičky. Tenhle je obzvlášť veselý, pokaždé vám drobné prstíky nakopou do tlamy. He. Hehe. Hehehehehéééé!

Úžasná domácí sekaná! Původně to měly být telecí medailónky, ale Káťa mne nechala vyzkoušet můj nový Tomahawk a pak musela upravit recept. Řeknu to takhle: seká dobře, ale na jemnou práci to není. Z nepřítele toho opravdu nezbude mnoho. I když tenhle nepřítel měl tak 30 deka. I s papírem. Zítra budou hovězí věnečky. Tak, konec, dopsáno. A teď jdu vyzkoušet svou novou harpunu. Slyšel jsem, že v moři zvaném Kuchyně teď řádí tři nebezpečné steaky...

Přišla ke mně zezadu manželka a začala mne líbat na záda. Zdvihl jsem ruce, že se vzdávám a může si se mnou dělat, co chce. Pak zmizela a já v jedné ruce držel oprašovátko a v druhé smeták. Tak to dopadne, když jsou domácí potřeby vedle erotického obchodu a Káťa si stále nenechala spravit brýle. Teď si můžu akorát oprašovat, dokud mi neuschne. A pak si ho zametu.

Už 700 000 lidí u nás má tablety, prý se šíří rychleji než chytré telefony nebo čtečky. To bych řekl! Dokonce bych se vsadil že jich musí být mezi lidmi mnohem víc, vždyť jenom kolik jich mám já, nejméně stovky! Třeba hned tady vedle na stole: Multivitamín. 200 tablet.

Mluvící opice je jedna z hraček dvouleté Viki. Běžně to funguje tak, že se opici zmáčkne břicho a mluví. Jenže Viki přišla na svůj způsob: popadne opičku za nohy a šlehne s ní o zem. A opička mluví! Překvapení... Na tom by ještě nebylo nic strašného, jenže zvídavá Viki se rozhodla prozkoumat, jestli i další její hračky neoplývají podobnými, skrytými schopnostmi. A tak tu flákla se Šášou, Méďa třikrát políbil zem, ale ani nemukl a Delfínek... Rybí maso je sice krásně naklepané, nicméně dál mlčí jako ryba. V nestřežené chvíli čapla za packy i psího dědka Dennise a snažila se ho rozmluvit, ale toho to ani nevzbudilo. Starého psa novým kouskům nenaučíš. Později to začala zkoušet na všech dalších věcech, co kde našla, žádný pejsek, co jsme potkali, nebyl si před ní jistý. Co kdyby mluvil?! Jen se tomu musí trochu pomoct... Všichni lidé si mysleli, jak se to dítě krásně honí s jejich mazlíčky, ale kdyby Viki chytila toho dobrmana, ten by se divil! Je malá, ale má švih. Nikdo však už nemluvil. Ani další hračky, ani pejskové, ani ty dva klacky, co našla v aleji. Pak chytla i holuba. Živýho, s křídlama. Držela ho za pařátky, třískla s ním o zem tak profesionálně, že snad po nocích musí cvičit judo, ani jsme ji nestačily chytit. A holub nic. Jen se oklepal, najednou se před námi hluboce uklonil a povídá: "Dobrý déén, těší mne, že vás poznávám a vrkůůů líbám! Prosím vás, nevíte, kde je nejbližší nemocnice? Myslím, že mi v mozku praskla hematoencefalická bariéra. Nebojte se, nebude to nic vážného, to víte, mám jen ptačí mozeček." Tak jsme mu ukázali směr, on poděkoval a odešel. Budu si muset s Viki promluvit. Následně totiž přišla na to, že i vozidla někdy mluví. Ale bude humánnější, když nejdříve nechá lidi vystoupit, než s těmi auty práskne.

"Došel můj čaj, tak jsem si musel udělat levandulový z toho velkého pytlíku a pěkně to smrdí." - informoval jsem manželku. "Cože?? Z jakého velkého pytlíku?" "No ten plátěný, udělal jsem to do velkého hrnce a skoro se to nedá pít." "Ty sis uvařil ten pytlíček, co dávám mezi oblečení do skříněk??" "Ne, já... Cože?" Káťa se nějak začala smát. "Co se kam dává?" Není schopná odpovědět, teď se zkroutila v křeči smíchem. "Odpověz mi! Co to je za pytlík, já už to vypil!" Začala mlátit pěstičkami do postele. "Mluv se mnou! Co to je za pytlík??" Je úplně rudá a nemůže dýchat. Může to být nějaký záchvat? Co se to děje? Co se stalo??

Na pískovišti bylo dneska rušno. Přišlo tam dítě o hezkých pár měsíců mladší než dvouletá Viki, přesně v tom věku, kdy si kecne jen na kraj a ráda podává nástroje. Viki si rychle vzpomněla na své oblíbené období a nabídla holčičce lopatičku. Vzala si je. Pak hrabičky. Opět si je vzala a usmála se. A pak už to šlo ráz na ráz. Viki podávala, co bylo v dosahu, holčička si všechno brala a zase je vracela. Ta hra zaujala všechny děti natolik, že se také zapojily, veškeré práce se zastavily a nastala obrovská přejímka zboží. Začalo to tam vypadat jako na dálnici D1. Spousta výměn názorů, předávání čehokoli sem a tam, ale nemakal tam vůbec nikdo.

Dikce! Dikce, správné vyjadřování a výslovnost je naprosto zásadní. Víte, jak říká tchýně penězům? Má tolik možností: prachy, chechtáky, prašule, money, kačeny, lupení, mařeny... Ale ona používá singulár "peníz". Vem to nešť, ale kdyby to alespoň vyslovovala správně! Každý ví, že "i" po "n" měkčí a je z toho "ň". A na konci je "z" a ne "s". A teď si představte, že jsem s manželkou a tchýní v řeznictví, tchýně se nabídne, že zaplatí, přičemž na celý krám zavolá s tou svou příšernou výslovností: "Počkej, jenom, co si vytánu peníz." Co se dělo pak, netuším, protože všichni s řevem utekli z obchodu. Já to vedl. Chce to dikci! Dycky!

Jo, že jestli o tom napíšu, tak jsem mrtvý muž.

...Ups?

Jestli z okna, tak klidně.