Perličky

Pavel Šach

Copyright:

Autor: Pavel Šach

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2014

ISBN:

978-80-7512-054-0 (ePub)

978-80-7512-055-7 (mobipocket)

978-80-7512-056-4 (pdf)

V hospodě

Hospoda není jen tak obyčejné zařízení. Potkávají se tu lidé, svěřují se navzájem se svými starostmi, je možno se tu na ledasčem užitečném domluvit, zkrátka je to fenomén sám o sobě.

Scházejí se tam staří kamarádi, upevňují se přátelství už existující a v neposlední řadě slouží k výměně názorů. Mohla by vyprávět, kolik fotbalových zápasů, politických událostí, významných historických dnů, úmrtí známých lidí, manželských i nemanželských vztahů i různých místních drbů se v jejích zdech probralo.

Do restaurace vcházejí lidé většinou příznivě naladěni, s plánem probrat s kamarády poslední události, vyptat se zkušenějších na názory, jak se co v domácím hospodaření dělá nebo i jen tak posedět, popít pivo nebo i něco ostřejšího, zkrátka se pobavit. V jejích zdech bývá v zimě teplo a v létě zase příjemný chládek.

Kolik se tu už uzavřelo obchodů, domluvilo s řemeslníky budování nebo oprav čehokoliv v domácnosti nebo kolem domu.

Někteří lidé se domnívají, že „ženská do hospody nepatří.“ Osobně si myslím, že jsou i typy žen, kterým nejen, že hospoda nevadí, ale jsou pro přítomné chlapy svou přítomností i vítaným zpestřením v jinak čistě mužské společnosti. Mluvím teď o ženách, které přicházejí do hospody se svými manžely.

Co podle mě do skutečné vesnické hospody nepatří, je televizor. Odvádí pozornost od diskuze, za účelem které - například já - restaurační prostředí navštěvuji. Vždy se najde někdo, kdo si v televizi naladí svůj oblíbený program a pak buď ztišuje diskuzi ostatních nebo, což je ještě horší varianta, zesílí televizi tak, že skoro znemožňuje vzájemnou komunikaci ostatních hostů.

V době, kdy jsem ještě chodil do tohoto požehnaného stánku každý pátek večer (situace se bohužel dramaticky změnila, když oba majitelé poměrně náhle zemřeli), byl pro mě svátek už pouhý příchod do hospody. Rozhlédnout se kouřovou clonou po jednotlivých hostech a bleskově se rozhodnout, ke které partě se přidám tentokrát, mělo vždy svoje kouzlo.

A co teprve, když jsem zjistil, že v hostinci už sedí skupina mých přátel, kteří mají u stolu už jen jedno místo, připravené právě pro mě. A pak následoval další malý svátek, to když majitel nebo majitelka restauračního zařízení postavili přede mě první, čerstvě natočené pivo. (Taky jste si všimli, že po příchodu skupinky přátel do hospody před přinesením prvního piva se přátelská debata nemůže pořádně rozběhnout?) Následovalo přiťuknutí půllitry s přítomnými přáteli a rozhovor mohl započít.

Někdy jsem přišel do debaty už běžící, stačilo se malou chvilku zorientovat a už jsem mohl k probírané problematice přičinit i já několik poznámek vycházejících z mých dosavadních životních zkušeností.

Večer pak probíhal zdárně a s přibývajícími pivy na účtenkách jednotlivých hostů nabíraly rozhovory netušených rozměrů. Podle tradice vždy došlo na ženské a politiku.

Postupným vývojem od revolučních změn po roce 1989 jsme se rozohňovali nad politickými událostmi, zvláště když se blízko našeho stolu objevil někdo rudý, s námi nesouhlasící.

Tehdy jsme s přáteli mívali vždy spoustu chuti dotyčného ovlivňovat a argumentovat a dělalo nám dobře každého přesvědčit o své pravdě. Trpkou skutečností zůstává, že jsme si zhruba od poloviny devadesátých let debaty o politice zakázali, protože jsme došli k názoru, že to nemá cenu.

Že my se tady ve svém volném čase rozhorlujeme nad řečmi jednotlivých představitelů státu nebo ještě hůře poslanců, hádáme se obrazně řečeno do krve, zatímco poslanci přednesou za pultíkem svůj plamenný projev a pak jdou se svým odpůrcem v klidu na panáka, my to děláme na úkor svého zdraví právě opačně. Přijdeme do restaurace dobře naladěni a při odchodu z hospody na sebe málem (nebo i skutečně) nevražíme.

Tak to tedy ne, takhle to nejde dál, řekli jsme si a vzápětí jsme dali v hospodských debatách politice vale. A hned se nám ulevilo a každý, kdo by chtěl politickou debatu rozpoutat, byl rychle odkázán do patřičných mezí. Vždyť ještě kromě politiky zbývalo tolik zajímavých námětů k diskuzi.

Jediným kazem dobré hospody je, že ať chceme nebo nechceme přiblíží se zavírací hodina a to zpravidla právě, když je debata v nejlepším. Paní hostinská přistupovala k žáru naší debaty velice shovívavě, a i když už větrala - což přineslo do hospody, byla-li zrovna zima, závan krutě mrazivého vzduchu - nechala nás vždycky debatu dokončit a my jsme na to reagovali jak se sluší a patří a v rychlém sledu za sebou jsme poroučeli další panáky, aby měla paní hostinská nějakou tržbu. S lítostí se potom s přáteli loučíme, ještě že nás udržuje při životě naděje a slib: „Příští pátek na osmou zase tady. Na shledanou.“

Už jsme v duchu „těšili,“ jak nás zase přivítají naše manželky, tedy to podle toho, kolik bylo právě hodin, ale před půlnocí jsme odcházeli velice zřídka. Manželkám muselo stačit, když jsme si v tuto hodinu nepřivedli domů ještě hosty, které by bylo třeba obsloužit.

Nakupující manžel

Bývaly doby, kdy jsem velmi rád nakupoval. Nejraději jsem měl v okresním městě, kde jsem pracoval, nákupy ve středně velkém marketu. Píšu úmyslně marketu, protože super a hyper markety nemám v lásce. Nejvíc mi tam vadí značně neosobní přístup k zákazníkovi. Spočívá v tom, že se tam nikde nevyskytuje člověk schopný a ochotný tápajícímu zákazníkovi poradit.

Takoví profesionálové prostě v těchto obchodech absentují. Když se chci dozvědět, kde třeba v kterém z regálů najdu pivo v plastových láhvích, musím odchytit někde v obrovské nákupní hale nějakého zaměstnance onoho super nebo hypermarketu, který mi na můj dotaz odpoví buď neochotně, nebo popíše cestu ke kýženému zboží tak stručně, že ji z jeho výkladu stejně nepochopím.

Přitom to tito lidé dělají evidentně nad rámec svých pracovních povinností a někdy to dovedou dát zákazníkovi i jaksepatří znát. Já ale nechci obtěžovat někoho nad rámec jeho pracovních povinností, spíše mi vadí, že v  tak rozlehlém super nebo hypermarketu není pár lidí, kteří dovedou zákazníkovi jeho dotaz zodpovědět a jsou za to i odpovídajícím způsobem placeni.

Měřím dva metry, takže mi i jízda s nákupním vozíkem dělá problémy, buď se řádně zlomím v pase a s bolestí v zádech jezdím s vozíkem jako ostatní zákazníci, nebo zůstanu stát vzpřímeně, potom však tlačím vozík nataženými prsty obou rukou. Žádná z  pozic není anatomicky příjemná. Ale i to by se dalo vydržet, kdyby byl vždy po ruce někdo schopný zákazníkovi poradit.

Nejsem zrovna člověkem s vytříbeným orientačním smyslem. O tom by mohla vyprávět moje žena, kamarádi, spolupracovníci, zkrátka každý, kdo mě trochu zná. Dokážu mezi regály hravě zabloudit. Jak tak s vozíkem popojíždím, ocitnu se v okamžiku, kdy bych to nejméně čekal, v blízkosti například pokladen.

Nakupuji rád potraviny, zvlášť s představou, jak budou rodině chutnat. Až někdy manželka pozdvihne lehce obočí nad mnou zakoupeným množstvím pochoutek. Nahlas naštěstí nic neříká a tak jsme spokojeni všichni. Když jdeme nakupovat oba, odpovídá na moje slova „Já ti pomůžu,“ sice chápavým tónem, ale přece jen rázně: „Počkej radši tady u auta, já jsem zpátky hned.“

Což o to, zpátky je opravdu brzy, ale já s roztrpčením vidím, jak v nákupním vozíku chybí potraviny, které bych já z čirého obžerství koupil – abychom se zase jednou měli dobře.

O všechny tyto slasti – pořádný nákup, ať se máme dobře – mě existence hyper a supermarketů téměř připravila. V prostém marketu mohu pak v  klidu vybírat a přihazovat do nákupního košíku co se mi zlíbí. Odpadá tak stres s orientací, dobře vím, kde je dané zboží v regále vystaveno a navíc paní prodavačka u masa mě má evidentně ráda, zatímco ostatní nakupují deset deka toho a třicet deka tamtoho, já nakupuji po půlkilech a kilech (týkalo se hlavně období, kdy nás bylo v rodině šest - já s manželkou a čtyři děti – kluci).

V nejbližší době očekávám ztrátu onoho marketu, povídá se, že ho zavřou a také s odchodem dvou nejstarších synů z domu začnu nakupovat spíše po dekagramech než po kilech. Ostatně, mám pocit, že tu hodnou paní prodavačku, se kterou jsme se ve chvílích nákupu masa tak pěkně shodli asi, tuším, už propustili, když se prodejní plocha potravin v onom obchodě zmenšovala asi na polovinu původní velikosti.

Ano, došlo k tomu, že pro mě nakupování přestalo být rozkoší a pokud jsem (podotýkám, že velmi zřídka až skoro vůbec ne) vyslán do nějakého toho super a hyper, nákup mě vysloveně obtěžuje, kde je ta tichá radost z nakupování, kterou jsem pociťoval dříve. Asi neumím jít s dobou nebo jsem já ten normální?

Přátelství s nekuřákem (povídka)

Nekuřák Arnošt nikdy nevzal cigaretu do úst. Sám při tom marně bádal, jestli za tím stojí přísná výchova rodičů, nepřekonatelný odpor nebo čistě jen pohrdání kuřáky, kteří díky své vášni všechno jen zasmradí. Přitom Arnošt patřil mezi ty, kteří rádi zkoušeli nové věci, zkusil i trávu, ale ta mu nic neříkala.

Působila na něho, to ano, ale nikdy ne směrem k jakékoliv euforii. Když si dvakrát nebo třikrát (jak to dokolečka vyšlo) potáhl z brka, dostavil se u něj prudký záchvat doslova blbosti.

Zblbnutí se projevovalo tak, že když začal číst krátký článek v novinách, zapomněl v půlce nejen to, co už přečetl, zapomínal i to, proč zmíněný text začal číst. Nepodařilo se mu také dokončit větu, kterou právě začal pronášet, protože její první půlku během řeči zapomněl. Proto se zařekl, že už trávu v životě nevezme do úst.

Milan, Arnoštův kamarád, byl úplně jiného založení. Od nějakých dvanácti let pravidelně kouřil cigarety a když do tuzemska dorazila vlna marihuany, neváhal ani den, aby její účinky vyzkoušel a poté u ní už zůstal.

Na něj na rozdíl od Arnošta působila tráva tak, jak si čtenář, který o ní hledal nedočkavě první zprávy, představoval. Jemu se jeho pocity po trávě náležitě líbily a on si umínil, zvlášť když slyšel o mnoha pozitivních účincích, které tráva na lidské tělo má, že bude jejím pravidelným kuřákem.

Přesto spolu oba hoši nadále kamarádili, dá-li se to tak říct, „na život a na smrt.“ Kromě kouření je dělily ještě úspěchy u druhého pohlaví, zatímco průbojný Milan už sbalil hezkou řádku holek, přemýšlivější a uvážlivější Arnošt ne a ne o nějaký ženský protějšek zavadit. Tady to možná zavinila skutečnost, že Arnošt nebyl na povrchní krátké vztahy a hledal tu svoji lásku spíše podle její povahy a intelektu a na delší chození, zatímco Milan to bral, jak se příležitost naskytla a rozhodně neměl s takto „ulovenými“ holkami žádné plány do budoucna.

Vzhledem ke své světem protřelejší povaze z taneční zábavy odcházel málokdy bez ženského protějšku, Arnošt na něj čekal na nádraží, bylo - li v dosahu, nebo jen tak venku.

I v dokonalém přátelství se najdou chmury. Tak se to stalo i Arnoštovi a Milanovi. Postávali na taneční zábavě na chodbě vedoucí k výčepu, a třetí společnicí jim byla dívka, kterou si přivedl z tanečního parketu Milan. A protože Milanovi došlo kuřivo, odběhl k frontě u pultu si dotyčné zboží zakoupit.

Se svou pro ten večer „sbalenou“ dívkou ponechal po dobu, kdy si bude kupovat cigarety, Arnošta. Ještě ve chvíli, kdy Milan odcházel, by nenapadlo ani jednoho z nich, co se může stát. Arnošt byl celkem lyrická povaha a za tu krátkou chvíli, kterou měli k dispozici, stačil Milanovu dívku svými názory a myšlenkami zaujmout a rovněž ona byla naladěna na Arnoštovu notu. Nepatřila také zrovna k „lovkyním kluků na krátký čas,“ popřípadě jen na jednu zábavu.

Milan nebyl slepý, a instinktivně si chování obou, po návratu s koupenými cigaretami, povšiml. V první chvíli pocítil bouřlivý závan vzteku a uražené ješitnosti. Tohle mu tedy udělal Arnošt, jeho nejlepší kamarád a navíc ve vztahu k dívkám takový trubka. Také Arnošta, když mu celá situace došla, se zmocnil stud. Ale málo platné, plachý Arnošt k nějaké dívce přišel přece jen hůř než Milan a tak Milan nechal věcem volný průběh.

Po chvíli jakoby mírně znuděně Arnošta s dívkou opustil. Pak se stalo něco, co se asi stát nemělo. Dívka náhle vytáhla z kabelky načatou krabičku cigaret a nenuceně si zapálila.

V tu chvíli ztratila pro Arnošta navzdory své povaze a charakteru, které mu stačila předvést, než se vrátil Milan s cigaretami, jakoukoli přitažlivost, natolik mu bylo kouření odporné. Pod rozpačitou záminkou se vytratil.

Arnošt nad celou situací ještě dlouho váhal a přemýšlel, zda s onou dívkou, přestože byla kuřačka, neměl díky jejím vlastnostem přece jen začít chodit. Kdy zase takovou potká.

Protože se už s Milanem ten večer neviděli, respektive Milan už o setkání s ním nestál, přemýšlel o tom, jak dát Milanovi najevo svoji náklonnost a taky litoval své přepjaté zásadovosti, s níž tak kvapně ukončil letmou známost s onou dívkou. Byl si dobře vědom toho, že mu jeho eventuelní známost mohla přinést to, co od své dívky požadoval (tedy až na to její kouření) a přesto ji vlastní vinou ztratil. Prostě litoval svého kategorického postoje při ukončování kratičkého seznámení s dotyčnou dívkou, protože s ní měl mnoho společných zájmů.

Ale objekt jeho zájmu byl teď už v dáli a ani si, vzhledem k Milanovu příchodu se zakoupenými cigaretami, nevyměnili čísla svých mobilů. Byla tedy pro něj ztracena, zatímco rozzlobený Milan byl mnohem blíž.

Nakonec řešení našel, i když mu trhalo srdce. Šel do nejbližší trafiky a tam zakoupil kovovou krabičku s deseti doutníčky. Nebyl si jist, jestli vůbec, a když, tak s jakou náladou ho Milan přijme.

Milan si uvědomil, co asi muselo stát Arnošta odhodlání vypravit se do trafiky a něco pro něj tak odporného jako doutníčky mu koupit. Navíc si byl jistý, že na příští taneční zábavě zase nějakou dívku uloví.