Povídka z třetí kapsy

aneb

Poklad na hradě Vichrov

Major Slik

Bylo krátce po jedenácté hodině, když se ve dveřích restaurace „Pod hradem“ objevil asi čtyřicetiletý muž v šedém obleku a modré košili s rozhalenkou. Chvíli se rozhlížel po sále a když zpozoroval, jak na něho mává muž stojící u stolku u okna, zamířil k němu. Když se potkal s číšníkem nesoucím prázdný tác do kuchyně, kývnul s úsměvem na jeho pozdrav.

„Ahoj Robine,“ oslovil muže u stolu a napřáhl ruku, „čím si tohle malé, ospalé, provinční městečko zasloužilo tvoji návštěvu? Když mi sekretářka řekla, že ses tam objevil a ptal se po mně... Kolik je to let, co jsme se neviděli? Dvacet?“

„Od promoce už jednadvacet, Petře. A já žasnu, jak jsi se změnil. Samozřejmě k lepšímu. Na fakultě jsi byl taková Popelka v kalhotách, žádné mejdany, hospody, holky a tak, vzorný student Fakulty historie naší Alma mater. A teď sympaťák v nejlepších létech, značkový ohoz, sebevědomý ředitel zdejšího městského muzea, kterého uctivě zdraví i číšníci v restauraci.“ A když se oba posadili, dodal: „Ale já tě měl rád už tenkrát, to přece víš.“

„Vím to, Robine. A já zase na tobě obdivoval tvoji podnikavost, už jako studenta, jak jsi doved sehnat a prodat cokoliv. A jak jsi to uměl uhrát na naše asistenty i profesory, když ti to u zkoušky moc nešlo. Někdy to byly perfektní herecké výkony, moc jsem se bavil, když jsem byl u toho. A mimochodem – na ředitele muzea jsem tady já měl jediný kvalifikaci a taky známosti – protože jsem odsaď, znají mě tu od kluka. A mámu toho číšníka zaměstnávám u sebe v muzeu, protože je to alkoholička a jinde by ji nevzali. Je to spolužák ze základky. Na malém městě holt fungují mezilidské vztahy jinak než v Praze. Ale neodpověděl jsi mi, kde ses tady vzal.“

„Je to jednoduché – náhodou jsem tudy projížděl a vzpomněl si, že odtud pocházíš. A když jsem se procházel po náměstí a přečetl si na úřední desce zdejšího muzea tvoje jméno a titul, došlo mi, že to musíš být ty, můj spolužák a kamarád z fakulty – a musel jsem tě vidět.“

„Vzpomínám si, že jsi měl výbornou paměť na jména a historická data. Přiznávám, že já už si všechna jména svých spolužáků ani nepamatuji.“

„Zato studia ti šla líp než mně. Premiant třídy Petr Jalůvka! Tvoje diplomka přeci vzbudila senzaci i u profesorského sboru!“

„Dostal jsem za ni pochvalný list od samotného děkana,“ usmál se jeho protějšek, „byla to ale spíše recese, taková manipulace s historickými daty ze zdejšího archívu, poskládanými do nějakého celku, který vypadal věrohodně. Dost jsem se u jejího psaní pobavil.“

„Dal jsi mi ji tenkrát přečíst, ale už si z ní moc nepamatuji. Vím jen, že byla o nějakém pokladu na hradě – zřejmě támhle tom na kopci...“ Robin ukázal prstem z okna. „A ty jsi v diplomce dokazoval, že ta pověst je pravdivá a kde tam může být ten poklad schovaný.“

„Ano, byla o pokladu rodu Lysických, údajně dodnes ukrytém na zdejším hradě Vichrov. Já tady s tou pověstí vyrůstal a věřil, že je pravdivá. Takže jako téma diplomové práce to pro mne byla srdeční záležitost. Ovšem jeden oponent mojí diplomové práce, nějaký docent z Ministerstva kultury, jehož jméno jsem zapomněl, správně dovodil, že je to výmysl, fikce a diplomku mi pěkně strhal. Naštěstí byl jediný.“

„Máme hodně společného, Petře, oba umíme být přesvědčiví, když se to hodí.“

„Ještě jsi mi neřek, jak se ti v Praze daří. Při tvých schopnostech jsi už určitě v pěkném balíku. A co rodina?“

„Už mi to došlo – proto jsi tady!“

„Pořád ti to pálí. Musel jsem se z Prahy vypařit a na nějakou dobu se někde zašít.“

„Naproti přes náměstí je celkem slušný a diskrétní hotel.“

Robin zavrtěl hlavou. „Musí to být inkognito, žádná občanka v recepci a tak. U tebe by to nešlo?“

„Já obědvám doma,“ řekl Petr, „ale tady kamarád si určitě něco dá. Co bys mu doporučil, Jarine?“

„Pro ty Rakušáky jsme uvařili svíčkovou. Je výborná, ale za tři sta – to mají za to, že nás tři století utiskovali,“ ušklíbnul se.

- X -

„Ano.“