DAN

ANGUS

HRUZOSTRASNE POVIDKY

Věnováno mé první čtenářce Ivonce…

„Příběhy nejsou doopravdy. Jsou méně doopravdy, než když se vám zdá sen. Protože sny jsou doopravdy, i když se jich nemůžeme dotknout.“

Anthony Horowitz

„Naše životy jsou jako domy. Někdy spadnou a mají proč, jindy spadnou úplně bezdůvodně.“

Stephen King

„Lidé mají sklon usilovat přesně o to, co je pro ně nejhorší.“

J. K. Rowlling

„Je rozdíl mezi tím projít si peklem a vracet se do něj.“

autor

© Dan Angus, 2016

© Ilustrace Dan Angus, 2016

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu autora.

Všechna použitá jména a názvy jsou smyšlené.

ISBN 978-80-260-9992-5

Visnovy dortik

Susan se posadila ke stolu. Před ní ležel vyleštěný talíř, vidlička a nůž. Uprostřed stolu hořela červená svíčka.

Neklidně žmoulala okraj pečlivě vyžehleného ubrusu červeného jako krev. Byla nervózní. Všechna ta červená působila varovně. Cítila se ohrožená, i když netušila proč. Vždyť její přítel Andrej ji k sobě jen pozval na romantickou večeři. Bylo to brzo nebo pozdě po měsíci chození? Nevěděla. U nějakého kluka v domě byla poprvé v životě.

Jako by Andrej vytušil, že na něj myslí, vynořil se z kuchyně. V pravé ruce držel s jistotou zkušeného somneliera láhev vína. Susan ani nepřekvapilo, že červeného. Z levé ruky mu za stopky visely dvě bachraté sklenice.

„Cabernet Sauvignon, ročník 2008, výběr z hroznů,“ pronesl.

Susan nevěděla, co na to říct. V druzích vín se nevyznala. Rozhodla se Andrejovu volbu ocenit úsměvem. „Ještě bych správně neměla pít alkohol,“ pípla. „Nejsem plnoletá.“

„Dobré víno je součástí dobré gastronomie. A my se přece nechceme opít.“

Susan váhavě přikývla.

Andrej na stůl postavil sklenky a v tichosti do každé nalil. Láhev pak vložil do kyblíku s ledem. Ozvalo se charakteristické zachrastění.

„Doufám, že máš hlad?“

„Mám,“ odpověděla Susan. Na tuhle otázku už posledních pár let neznala jinou odpověď. Jedla ráda a jedla hodně. Měla nadváhu, ale nebyla odpudivě tlustá ani ošklivá. Přesto si svůj vzhled vyčítala. Štvalo ji, že si nedokáže poručit. Ve všem ostatním to šlo, jen v jídle ne. Pro Susan bylo jídlo horší než droga. „Copak chystáš?“

„Nech se překvapit,“ odvětil Andrej a vrátil se do kuchyně.

Příjemně to odtamtud vonělo. Susan slyšela prskání smažícího se masa. Pomyslela na hovězí steaky a začaly se jí sbíhat sliny. Stále neklidně žmoulala okraj ubrusu. Záviděla lidem, kterým nervozita stáhne žaludek a vymaže chuť k jídlu. U ní stres probouzel žravost. A také potřebu čůrat.

„Odskočím si!“ zavolala na Andreje, načež zahanbeně odsunula židli a odkvapila na záchod.

S Andrejem se seznámila kde jinde než v cukrárně. Stála ve frontě a čekala na višňový dortík. Přestože už měla vybráno, stejně oči nemohla odtrhnout od nasvícených pultíků. Dívat se na zákusky bylo pro Susan stejně uspokojující, jako je jíst.

„Já bych si vybral višňový dortík,“ ozvalo se za jejími zády. Stál tam vysoký pohledný kluk s delšími tmavě hnědými vlasy a očima barvy čokolády.

Susan nemohla uvěřit, že mluví na ni.

„Slyšel jsem, že je výborný.“

„No, to je,“ souhlasila Susan. Za první týden školy už zde spořádala tolik višňových dortíků, že kvůli ní určitě museli navýšit výrobu.

„Já jsem Andrej. Andrej Čikatilo,“ natáhl k ní ruku hnědooký kluk. „Nepřisedneš si ke mně? Je tu narváno?“

„Proč ne?“ řekla Susan a zčervenala.

„Ty nejsi z Bangoru, viď?“ zeptal se, když se posadili.

„Ne, z Greenville. Studuji tady veterinární školu. A ty podle jména také nejsi z Bangoru. Ani z Ameriky.“

„Moji předkové pocházejí z Ukrajiny. To je země ležící na východě Evropy. Nejsme v Americe dlouho. Já jsem první z Čikatilů, kteří se tady narodili. Teď studuji v Bangoru, jinak žiji na Floridě.“

„Sám?“

Zvážněl. „Ano, už pět let. Slyšel jsem, že studenti prvního ročníku veteriny mají dost vysokou úmrtnost.“

„Prosím?“

„Že je ze školy často vyhazují,“ upřesnil Andrej.

„Aha.“ Susan se začervenala. „A co děláš ty?“

„Studuji lékařskou fakultu. Obor psychologie. Vždycky mě zajímalo, jací jsou lidé zevnitř.“ Andrejovy čokoládové oči jakoby na chvíli ztratily přítomný výraz.

Susan zasněně přikývla.

Ještě v cukrárně si vyměnili telefonní čísla a slíbili, že zítra opět zajdou na zákusek. Pak Andrej odspěchal na přednášku. Susan zpoza okna sledovala, jak přechází ulici a nasedá do auta. Byl to ojetý Ford Focus. Běžné ničím nevýrazné americké auto. Susan utkvěla v hlavě pouze jeho barva.

Byla červená.

Zůstala u stolku a několik minut opojně vychutnávala nečekaný zážitek. Tak tohle znamená velké město. Neznámí kluci, kteří vás osloví a dají vám své číslo.

Bomba!

Celá rozechvělá vstala a na oslavu si objednala další dva višňové dortíky.

Druhý den šli do ZOO. Navrhl to Andrej. „Nechtěla bys tady jednou pracovat?“

Susan pokrčila rameny. „Možná. Pokud dodělám školu.“

Chytil ji kolem pasu. „Určitě to zvládneš.“

I Susan věděla, že to zvládne. Hodně se učila a měla pevnou vůli. Aspoň v něčem, vzpomněla si na včerejší tři višňové dortíky a pytlík chipsů, který spráskala po večeři.

„Ty psychologii taky doděláš.“

„Bezpochyby,“ pronesl Andrej sebevědomě. „Mám před sebou poslední rok.“

„Je to těžký obor?“

„Zajímavý,“ řekl Andrej. „A tajemný. Lidský mozek je jako hluboký oceán, který ještě nikdo pořádně neprozkoumal. Někdy si připadám jako kapitán Nemo na palubě Nautilu. Ten svět je plný ostrých skal a černých jeskyní. Na dně páchnoucí vrstva vzpomínek, které se nesmějí rozvířit. Občas v něm plavou nebezpečná monstra. Žraloci, krakatice nebo Krakeni.“

„Krakeni neexistují.“

Andrej pokýval hlavou. „Říká se to.“

Došli až k pavilonu šelem. Lvi měli evidentně po obědě. Pospávali a zívali. „Impozantní, že?“ prohodil Andrej. „Učíte se o nich?“

„Ne,“ odpověděla Susan. „Probíráme jen hospodářská zvířata.“

„Lvi prý žerou přednostně vnitřnosti, protože jsou nejvýživnější. Já být lvem, snědl bych ze všeho nejdřív maso. A vysál krev.“

Něco v Andrejově tónu způsobilo, že se Susan otřásla. „Jíš rád maso?“ zeptala se.

„Jím. Mám to po mámě a tátovi. Ti všechna bezmasá jídla považovali za méněcenná.“

Považovali?

„Myslím, že za to mohla bída, kterou na Ukrajině zažili.“

Zažili?

„Chápej. Komunismus, potravinové lístky, maso na příděl.“

Proč ten minulý čas? Cožpak Andrejovi rodiče už nežijí?

Susan moudře rozhodla, že tohle téma ještě nebude otvírat. Místo toho se zeptala: „Když máš tak rád maso, proč jsi byl včera v cukrárně?“

„Po dobrém obědě musí následovat dezert. Ty máš ráda maso, nebo sladké?“

Susan se začervenala. „Oboje.“ Provinile vzpomínala na cesty ze školy, kdy si kupuje dvojitého Big Maca, jen aby dostala chuť na čokoládový mléčný shake. A kdy zhltne tři višňové dortíky, jen aby jí víc chutnala kuřecí bageta v Subwayi.

„Možná pro tebe mám překvapení,“ usmál se Andrej. „Sladké maso.“

„Takové neexistuje,“ protáhla Susan v domnění, že si z ní utahuje. „Maso je slané. To bys ho musel potřít marmeládou.“

„Máš doma nějaké zvíře?“ změnil Andrej téma.

„Kočku a psa. Kočka se jmenuje Snížek a pes Bublina. Ty máš zvířata?“

„Jasně, že jo. Miluji zvířata. Čerpám z nich sílu. Ty ze Snížka a Bubliny také čerpáš sílu?“

Susan trochu váhavě přikývla.

„Víš, zvířata jsou moje hobby,“ pokračoval Andrej. „A taky vaření. Však uvidíš.“

Susan se blížila ke dveřím Andrejova záchodu. Místo, aby vzala za kliku, však pokračovala dál, až stanula před věšákem.

Nejistě se ohlédla chodbou. Z kuchyně stále prskalo smažící se maso. Sáhla do pravé kapsy Andrejovy bundy a vytáhla z ní peněženku. Věděla, že vypadá jako zlodějka, ale pokud jej chtěla překvapit, neměla jinou možnost.

Ze zadní kapsy džínů vylovila svoji nejkrásnější fotku. Měla na ní černošedou halenku, v níž nevypadala tolik tlustá a vsunula ji do prázdného plastikového okýnka. Její původní nápad byl, že Andrejovi do peněženky tajně vloží jejich společnou fotku. Žádnou takovou ale neměla. Andrej se fotil nerad.

Susan už peněženku chtěla zaklapnout, když se jí zmocnila typická ženská vlastnost.

Zvědavost.

Letmo portmonku prohlédla. V hlavní přihrádce spočíval tlustý štos stodolarovek. Vyrazilo jí to dech. Tolik peněz pohromadě nikdy neviděla.

Hledala dál.

Žádná průkazka do knihovny, ani kartička zdravotního pojištění. Ani kreditka. Udivilo ji to. Dospělý kluk a bez dokladů? Vždyť je student?

Nakonec přece dva doklady našla. Řidičský průkaz a občanku. Při pohledu na ně zažila šok. Pod fotkou pohledného hnědovlasého kluka nestálo jméno Andrej Čikatilo, ale Albert Hamilton.

Lhal mi, honilo se Susan hlavou, když si v koupelně myla ruce. Nejmenuje se Andrej, ale Albert. V čem ještě mi lhal?

Použila mýdlo. Zase červené a přivoněla si k němu. Podivnou nasládlou vůni nedokázala k ničemu přiřadit. Mýdlo se zdálo podomácku vyrobené a hranaté jako malá cihla. Položila ho a vrátila se do obýváku.

Andrej právě nesl na stůl

Byl to opravdu steak. Pořádný šťavnatý flák masa. Susan při pohledu na něj polkla, protože se jí ústa naplnila slinami.

„Dnešní specialitou je biftek ze vzácného druhu krávy. Plemene Veronica, které chovají na jedné farmě v Alabamě. Jedná se o výsek toho nejlepšího svalu musculus gluteus maximus.“

Susan se zarazila. Právě se učila anatomii hospodářských zvířat. Skot měla za sebou, ale na žádný sval musculus gluteus maximus si nevzpomínala.“

„Dobrou chuť,“ popřál Andrej.

Susan odložila úvahy a dala se do jídla. Snad poprvé v životě jí nechutnalo. Maso bylo dobře ochucené a křehké, velmi krvavé, což měla ráda, ale sladké. Příliš sladké.

Susan monotónně přežvykovala a přemýšlela, co jí ta nasládlá chuť připomíná. Vtom si vzpomněla. Mýdlo z koupelny.

Vůbec poprvé se jí zmocnila obava, že něco není v pořádku.

„Chutnalo?“ zeptal se Andrej, když dojedli.

„Výborné,“ zalhala Susan. Zmuchlala červený ubrousek a položila ho do středu talíře. Pak pohlédla z okna. Teplý zářijový večer se pomalu halil do stínu noci. Všimla si Andrejova vozu. Byl červený, ale jiný…

„Andreji, ty máš nové auto?“

„Ano.“

„Proč jsi mi o tom neřekl?“

Pokrčil rameny a bez odpovědi odešel. Susan z chodby slyšela pravidelné dusání jeho kroků. Pak jí však k uším dolehly i jiné zvuky. Tlumené šustění a dvojí cvaknutí.

Andrej se vrátil nepozorovaně jako duch. „Přinesu desert.“

„Já už nemám hlad,“ odmítla Susan. Při pomyšlení, že před ni Andrej po sladkém mase postaví višňový dortík se jí obrátil žaludek.

„To nebyla otázka,“ usadil ji její hostitel. „Ale máš pravdu, můžeme počkat. Teď ti ukážu svá zvířata, pojď!“

Susan mlčky vstala. Výstražný alarm v její hlavě se už otáčel jako splašený. Uvědomila si, jak moc se Andrej po večeři změnil. Vždy byl vážný a tajemný, ale nikdy ne panovačný. Přemýšlela nad dvěma cvaknutími, která se ozvala z chodby. Zněla jako otočení klíče.

Spolu s Andrejem vystoupali do druhého patra a vkročili do místnosti plné nasvícených akvárií.

Susan na prahu zkameněla. Nikdy se nebála hmyzu, ale tohle jí vyrazilo dech. Akvária byla přeplněná havětí. Kroutila se a proplétala, soukala sítě.

„To jsou mí miláčci,“ cukroval Anderej. Něžně se dotkl skla, za kterým se hemžili cvrčci. Vypadal, jakoby se mazlil s oblíbeným plyšákem. „Asi trochu jiní než Snížek s Bublinou, co?“ uchechtl se, načež vzal utěrku a otřel sklo.

Susan si uvědomila, že jej tuhle činnost nevidí vykonávat poprvé. Andrej pořád něco otíral. Displej mobilu, volant auta, okraj sklenice, z níž pil.

„Proč utíráš to sklo?“ zeptala se.

„Aby nebylo špinavé,“ odvětil.

„Otřel jsi jej ze stejného důvodu, z jakého se nechceš fotit? A kvůli kterému ses mi představil falešným jménem?“

Andrej místo odpovědí na Susaniny otázky vytáhl jednoho cvrčka. Chvíli ho držel před obličejem, načež jej překousl vejpůl a začal žvýkat.

Pohlédl na Susan. „Dáš si desert?“

Susan na Andreje hleděla znechuceně a šokovaně. „Chci odejít,“ řekla.

„Dveře jsou zamčené a okna mají tvrzená skla,“ utrousil Andrej. Dojedl zbytek cvrčka a přesunul se k teráriu s pavouky. „Měla bys ochutnat, načerpáš z nich sílu.“

„Jsi blázen.“

„Nemyslím,“ řekl Andrej. „Otázka šílenství je subjektivní. Možná jsem já normální a všichni ostatní blázni. Nemůžeme stanovovat měřítko zdravého rozumu podle většiny. To je komunismus. Před ním moji rodiče utekli z Ukrajiny.“

Andrej z terária vylovil pavouka. Velkého chlupatého sklípkana. Přiložil ho ke dřevěnému prkýnku, z něhož trčel dlouhý hřebík a pavouka na něj prostředkem napíchl. Když se přestal hýbat, začal mu otrhávat nožičky a cpát si je do pusy jako hranolky.

„Tvoji rodiče nejsou z Ukrajiny.“

„Máš pravdu. Nejsou.“

„Tvoji rodiče už vůbec nejsou.“

„Opět máš pravdu. Víš, Susan. Jedna ze skvělých věcí na Americe je ta, že se zde dají velice snadno sehnat falešné doklady. Pokud má člověk peníze. Andrej Čikatilo a Albert Hamilton. Dvě má nejmilejší alter ega.“

„Nebydlíš na Floridě a nestuduješ psychologii.“

„Už trefuješ mimo terč. Bydlím na Floridě a studuji psychologii. I když pravda ne na univerzitě. Bádám v temných hlubinách svého vlastního mozku. Můžu se tě na něco zeptat, ty můj višňový dortíku?“

Andrej už otrhal všechny nožičky. Sejmul z hřebíku pavoučí tělíčko, které vypadalo jako obrovský chlupatý bonbon a hodil si jej do úst.

„Proč jsi ke mně dnes přišla? Proč ke mně všechny holky vždycky přijdou? Dobrovolně. Přijdou, i když vědí, že je něco v nepořádku. I když cítí varování. Schválně jsem se nechtěl fotit. Schválně jsem o svých rodičích hovořil v minulém čase. Schválně jsem ti řekl, že být lvem, sežral bych nejprve maso. A vysál krev. Věděla jsi, že miluji červenou barvu a že musculus gluteus maximus nepochází z krávy. Bezhlavě ses do mě zamilovala a láska ti z hlavy vymazala soudnost. Že ano, ty tlustá svině? Bojíš se víc toho, že v cukrárně dojdou višňové dortíky, než smrti. Plemeno Veronica z Alabamy. Měl jsem chuť vyprsknout smíchy, když jsem ti to povídal. Přesně za rok to budu povídat nějaké další slepici. Že si pochutnává na plemenu Susan z Bangoru. A ona bude stejně tupě přikyvovat jako ty. Opojená dobrým vínem a pocitem, že o ni stojí hezký kluk.“

Susan se rozplakala. „Co po mně chceš?“

„Chci, abys mi dodala sílu. Svoji životní sílu. Vis vitalis. Stejnou, kterou mi poskytují domácí mazlíčci, kterou mi před lety poskytli mí rodiče a už pět mladých naivních dívek toužících po lásce napříč celými spojenými státy. Dnes máme měsíční výročí, že ano? Víš, kdysi mi jeden kamarád řekl, že jsem tak zvrácený, že se mnou žádná nevydrží déle než měsíc. Ale mýlil se. Všechny se mnou vydržely déle než měsíc. Jednoduše se staly součástí mého těla. Tím, že jsem je usmažil na pánvičce a snědl. Všechny mi chutnaly. A jsem přesvědčený, že až z tebe seškrabu ty nánosy tuku a vyrobím z něj mýdlo, budeš mi chutnat taky. Ty můj višňový dortíku.“

Marketcin mic

„Nejhorší smrt je smrt utopením. V panice sebou zmítáte, křičíte. Chmatáte rukama ve snaze něčeho se zachytit. Cítíte ale jen vodu protékající mezi prsty. Boty a oblečení vás táhnou dolů. Hladina se vzdaluje. Tělo zoufale prosí o doušek vzduchu. Vy ale dál zadržujete dech a modlíte se v zázrak.

Nakonec se nadechnete. Všichni se nadechnou. Je to reflex, jemuž se nedá ubránit. Plíce se plní tekutinou. Někdy obohacenou o zvratky ze spolykané vody. V hrudi vás bodají špendlíky. S nadějí čekáte, až ztratíte vědomí, ale konec nepřichází. Mozek stále pracuje a bude trvat ještě dlouhé minuty, než přestane a vás obklopí tma.“

Ríša se odmlčel. Pohlédl na houf dětí, které bez dechu naslouchaly jeho povídání.

Byl horký prázdninový den. Stáli na hrázi Veselského rybníka, druhého největšího rybníka na Vysočině a do hladiny za jejich zády se propadalo zapadající slunce. Před třemi dny ona hladina pohltila i Markétku. Tichou holčičku z nedaleké vesnice Matějov. Markétka byla typická dívka z vesnice. Hodná, zakřiknutá a nevýrazná. Ten druh dítěte, o němž nevíte, dokud o něj náhodou nezakopnete. Její rodiče byli chudí a měli hospodářství. Markétka byla po příchodu do školy často cítit koňskou stájí. Někdy jí ze záhybu mikiny vypadlo slepičí pírko nebo zrnko pšenice. Neměla mnoho kamarádů a žádného nejlepšího. Aspoň do doby, než se objevila Bára.

Bára k nim přestoupila z městské školy. Od Markétky se lišila jako noc a den. Byla hlasitá a excentrická, ráda středem pozornosti. Peněženky Bářiných rodičů nikdy netrpěly hladem. Před domem jim stály dva zbrusu nové BMW a v garáži nablýskaný Harley. Navzdory svým odlišnostem si Bára Markétku okamžitě oblíbila. Vysvobodila ji z potupného osamoceného sezení v poslední lavici a jednou týdně s ní chodila na ping pong.

Ono osudné odpoledne si obě dívky házely míčem na hrázi Veselského rybníka. Vtom nebe na obzoru ztemnělo bouřkovými mraky. Markétka se déšť rozhodla přečkat pod stříškou autobusové zastávky. Bára odklusala domů.

Byla poslední osobou, která Markétku viděla živou.

Ráno se rozjelo neúspěšné policejní pátrání. K večeru kdosi nadhodil, že se dívka mohla utopit. Veselský rybník byl mělký a rozhlehlý. Potápěčům trvalo celé dva dny, než v něm našli Markétčino tělo.

„Když ji vytáhli, prý stále držela míč,“ pokračoval Ríša, jehož otec pracoval u policie. „Byl ale splasklý. Zřejmě do něj zarývala nehty tak silně, až jej proděravěla. Škoda, mohl ji zachránit. Zdá se, že jí míč spadl do rybníka a ona pro něj chtěla doplavat. Vítr ale foukal od hráze. Hladinu bičovaly provazce deště a vlny s bílými čepicemi se jí přelévaly přes hlavu. Musel to být hrozný konec. Když ji našli, byla nafouklá jako pneumatika. Od hlavy až k patě pokrytá pijavicemi.“

„Richarde, to je nechutný,“ ozvala se Bára. „Přestaň.“

„Táta říkal, že místo očí měla jen prázdný jamky,“ pokračoval ale Ríša, jako by ho Bára spíš popohnala. „Bulvy jí vyžraly ryby. Taky úhoři se prý krkem protáhli do žaludku a pochutnali si na jejích vnitřnostech. Dneska ji mají pitvat. Musejí pitvat každou mrtvolu, které ještě nebylo patnáct let. Zjistím od táty podrobnosti a zítra vám je povím.“

Bára zvažovala, zda zítra vůbec k rybníku přijde. Z Ríšova hororového vyprávění se jí dělalo nanic. V noci nemohla spát. Koukala do stropu a představovala si tělo své kamarádky, ležící na chladném pitevním stole. Orgány vyňaté z těla. Prohlédnuté, vložené zpátky a zašité.

Pokud v těle vůbec nějaké orgány měla…

Úhoři…

Bára na polštáři pohodila hlavou, aby odehnala nepříjemné myšlenky, když vtom za zády uslyšela zvuk. Zprudka se otočila a rychle očima přelétla pokoj.

Byla v něm sama.

Druhý den se konal pohřeb. Bára seděla v první kostelní lavici a sledovala rakev. Byla zavřená. Urputně se snažila nemrkat, ale přesto za svou mrtvou kamarádku nedokázala vymáčknout jedinou slzu.

„Orgány nakonec nechyběly,“ začal ten večer u rybníku Ríša poněkud zklamaně. „Ani oči. Je to divný, že ryby neměly zájem. Obalená pijavicemi ale byla,“ usmál se. „Když jí je otrhávali, napočítali jich 142. Měla je i na rtech a v puse. Na uších a mezi prsty. Kdoví kam všude jí zalezly.“

„Co se stalo s míčem?“ zeptal se kdosi.

„Musely jí ho vykroutit. Jakoby se ho ani po smrti nechtěla vzdát. To víte, končetiny už ztvrdly rigorem mortis.“

„Co je to rigor mortis?“ zeptal se jakýsi malý kluk.

„Posmrtná ztuhlost, blbečku,“ poučil ho Ríša.

„A kde je ten míč teď?“

„Počítám že v kontejneru za budovou soudního lékařství.“

„Kdepak. Takovýhle věci, co najdou u zavražděných, se schovávaj.“

„Markétka nebyla zavražděná,“ ozvala se Bára.

„To nikdo neví,“ pronesl Ríša vážně. „Táta říká, že ten večer se u rybníka mohlo stát cokoli.“

Když Bára dorazila domů, otec zrovna túroval Harleye. Posadila se na lavičku a sledovala hladinu zahradního jezírka. Plavaly v něm okrasné ryby. Zlatí jeseni a japonští KOI kapři.

Maminka před ni položila podnos se zmrzlinovými poháry. Šmoulovými – Bářinými nejoblíbenějšími. Všechny zdobily čerstvé jahody. Tedy všechny, až na Bářin. Báře jahody nechutnaly.

„Chudáčku. Byla to tvá nejlepší kamarádka, že? Proč jsi jí jen nevzala k nám, když se hnala bouřka?“

„Říkala jsem jí,“ odvětila Bára, „ale ona nechtěla. Pojedeme zítra do Nákupního ráje? Minule jsem si tam vyhlídla nádherou sukni s kytičkama!“

„To víš, že pojedeme, Baruško. A koupíš si, co jen budeš chtít.“

V noci Bára opět nemohla spát. Pohlédla na budík a zajistila, že půlnoc minula. Vtom jí v nose zašimral zápach rybničního bahna. Zprudka se otočila a ztuhla hrůzou.

U skříně stála Markétka.

Zcuchané mokré vlasy jí padaly přes obličej. Z oblečení kapala voda. Jak Ríša povídal, její tělo pokrývaly pijavice. Kroutily se a mrskaly jako živé chlupy. Mrtvola měla vybledlou mramorovanou kůži a modré cyanotické rty. Oči skutečně nebyly vyžrané od ryb. Ale bulvy potahovala jakási mléčně bílá blána. Strhané nehty vypovídaly o hrůze posledních okamžiků. Vtom Markétka otevřela ústa. Nikdy neoslňovala hezkým chrupem, ale zuby, které odhalila nyní, byly přímo odpuzující. Nechutně žluté, u krčků obalené plakem. Jazyk byl šedavě růžový a připomínal vnitřek škeble. Ozvalo se klokotavé bublání, jak přízrak do plic nasál vzduch. Pak promluvil.

Bára se nadechla a začala řvát.

„To nic, zlatíčko. Měla jsi jen zlý sen,“ těšila ji maminka.

„To nebyl sen!“ vzlykala Bára. „Byla tady! Markétka byla tady! Stála u skříně a promluvila na mě.“

„Opravdu? A co ti řekla?“

Bára dlouho mlčela. „Řekla mi, že chce, abych umřela.“

Zbytek noci strávila Bára v ložnici rodičů. Ráno vstoupila do svého pokoje a zkontrolovala koberec. Nebyl mokrý, ani zašpiněný.

Jen výplod mé fantazie, ujišťovala sebe samu, když si v kabince Mode of France zkoušela nádhernou sukni s kytičkama. Jen výplod mé fantazie…

Cestou z nákupů Bářina maminka navrhla, že navštíví Markétčin hrob. Procházení uliček hřbitova bylo o hodně ponurejší než procházení uliček Nákupního ráje. A afirmace o výplodu fantazie zde moc nezabíraly. Báru navíc bolelo bříško. U stánku se totiž přecpala šmoulovou zmrzlinou. Konečně stanuli na místě Markétčina posledního odpočinku. Jedna vybledlá zahnívající růže. Hlína uhrabaná hrabičkami. Opršený náhrobek s uraženým rohem. Báru i její rodiče udivilo, že do něj dosud nikdo nevytesal Markétčino jméno.

V noci Báru probudil zápach rybničního bahna.

„Nevolej svoji mámu!“ rozkázala Markétka temně.

„C-co chceš?“ vykoktala Bára.

„Omluvu.“

„Za co?“

„Za to jak jsi mě trápila.“

„Chovala jsem se k tobě vždycky slušně,“ nesouhlasila Bára.

„I tehdy, když jsi mě před ostatními oslovovala Vesničanko a Hnojařko?“

„To byla legrace.“

„Legrace?“ divil se přízrak. „Měla jsem se smát, když jsi mi na obědě schválně vzala poslední jahodový kompot, přestože ti jahody nechutnají a pak jsi je po mě házela? Říkala jsi, že mým šatům pár dalších fleků neublíží.“

„Ty hadry by od tebe nevzala ani Armáda spásy,“ zasyčela Bára. „Copak nechápeš, že jsem ti pomáhala? Dřív jsi byla všem ukradená. To až s mým příchodem ses stala oblíbenou!“

„Omluv se mi,“ opakoval přízrak.

„Ne.“

„Omluv se mi!“

„Jsi jak zaseknutý počítač. Hoď tam něco jinýho, nebo zmiz.“

„Dělala jsi mi ze života peklo,“ nedala se Markétka. „Podrážela jsi mi nohy a zamykala ve skříni.“

„Tak proč jsi mě teda dávno neposlal do háje, když jsi v mé společnosti tak trpěla. Proč ses mě držela jako hovno podrážky?“ zeptala se Bára.

„Věřila jsem ti. Věřila jsem, že chceš být doopravdy mou kamarádkou. A už vím, proč jsi na mě byla tak zlá.“ Markétčin duch ztišil hlas. „Záviděla jsi mi, že jsem lepší.“

Báře zrudly tváře. „Lepší? Ty a lepší?“

„Nedostávala jsi tak dobré známky jako já, přestože jsi ode mě opisovala. Při ping pongu jsem pokaždé vyhrávala. Vztekala ses a střílela po mě míčky. Jednou jsi po mně hodila i pálku, vzpomínáš? Trefila mě do ramene a já tam pak měla modřinu.“

„A kdo v té sportovní hale platil vstupné? Já! Mohla jsem si hrát, jak jsem chtěla.“ Bára přízraku výsměšně hleděla do tváře. „Dnes jsem viděla tvůj hrob. I kontejnery před hřbitovní zdí byly důstojnější. A tví rodiče do náhrobku taky nějak zapomněli vytesat tvé jméno.“

„Dosud se s mojí smrtí nesmířili,“ hlesla Markétka.

„Nebo těm sockám chybí peníze na kameníka,“ pitvořila se Bára.

Markétka nehnutě stála. Pak z podlahy zvedla podivný předmět připomínající lívanec. Bára jej okamžitě poznala. Míč. Míč, s nímž si házely chvíli předtím, co přišla bouřka. Splasklá gumová zdechlina s tichým žuchnutím dopadla na Bářinu postel. Byla plná vody jako termofor. Ne však horké, nýbrž ledově studené.

„Rozmysli se do zítřka, jestli se mi omluvíš aspoň za tohle…“ pronesla Markétka, načež tiše zmizela.

Následující noc Bára neusnula, i když se jí chtělo. Čekala na Markétku.

„Jak ses rozhodla?“ zeptal se přízrak, když se o půlnoci objevil.

„Rozhodla jsem se tě slušně požádat, abys mě už neobtěžovala. Jsi mrtvá. Odeber se na onen svět za ostatními duchy. Nemám se ti za co omlouvat!“

„Co takhle za to, že jsi mě zabila!“

„Já tě nezabila,“ pronesla Bára.

„Hodila jsi mi do vody míč.“

„Byl to hnusnej starej balon. Jsi blázen, že jsi pro něj plavala. Za svůj osud si můžeš sama.“

„Věděla jsi přece, jak moc mi na tom míči záleželo. Že jsem ho dostala od brášky k narozeninám. Poslala jsi mě na smrt a věděla jsi to.“ Markétka se odmlčela. „Víš, onen svět není pusté a prázdné místo. Jsou tam duše spousty dětí. Mají mě rády. Jsem mezi nimi oblíbená. Ne jako ve škole mezi živými. Jsou to mí kamarádi. Nikdo se tam ke mně nechová špatně. Nikdo mě nepřehlíží, ani se mi nesměje. Ptala jsem se jich na tebe. Ptala jsem se, jestli se ti mám pomstít. Řekli mi, ať to udělám. Já ale odmítla. Stačí mi tvá omluva. To je jediné, co od tebe chci…“

„Já se ti ale neomluvím!“ vykřikla Bára. „Ty vesnická cuchto! Chtěla jsem z tebe jen udělat člověka. Protože ty jsi člověk nebyla. Byla jsi kupka vesnického hnoje. Smrděla jsi jako pytel hoven těch slepic a prasat, kterým jsi každé ráno sypala šrot. Jsem ráda, že jsem ti do rybníka ten balon hodila. Aspoň ses konečně jednou pořádně vykoupala!“

Markétka smutně naslouchala. Na koberec dopadly další kapky. Tentokrát se nejednalo o vodu z rukávů. Tentokrát to byly slzy.

„Už mě nikdy neuvidíš,“ zaštkala. „Nedokážu ti ublížit. Já to prostě nedokážu…“

„Jsi slaboška,“ odfrkla si pohrdavě Bára a dívala se, jak přízrak pomalu mizí. „Vždycky jsi byla.“

Ráno do jejího pokoje zavítaly sluneční paprsky. Slibovaly další horký den. Dopadaly na koberec, dotkly se Bářiných papučí a nakonec i postele. Byla prázdná.

Rodiče marně čekali, až jejich dcerka seběhne na snídani. Když zjistili, že není v pokoji, s obavami se ji vypravili hledat. Nemuseli chodit daleko. Když na zahradě stanuli u jezírka, dech jim uvízl v hrdlech. Bára se s rozpaženýma rukama obličejem dolů vznášela na hladině. KOI kapři a zlatí jeseni ji hladově oďobávali tlamkami.

Markétka?

Ne. Ta byla příliš hodná, než aby něco takového udělala. Udělali to její kamarádi. Duchové ostatních dětí, kterým se tu noc svěřila, jak dopadla se svou žádostí o omluvu.

Nejhorší smrt je smrt utopením. Tělo zoufale prosí o doušek vzduchu. Plíce se plní vodou, v hrudi bodají špendlíky.

Duchové Báru odvlekli k jezírku. Neobměkčily je slzy, které Bára najednou dokázala prolévat, ani její omluvy a sliby. Popadli ji za hlavu a nelítostně ji strčili pod vodu. Bára zuřivě kopala nohama. Okolo vlasů praskaly bublinky vydechovaného kyslíku. Duchové ji pod vodou drželi dlouhé minuty. Do doby, než se její tělo přestalo cukat.

Do doby, než ji obklopila tma.

Kitemsky masakr

Před 84 lety došlo na malém skotském ostrově Kìltem k tragédii. Tato událost vešla ve známost jako „Kìltemský masakr“ a dodnes ji zahaluje tajemství. Stalo se toto: V noci ze 17. na 18. března roku 1924 se všech 117 obyvatel ostrova povraždilo. Ženy oblékly své děti do svátečních šatů a pak je uškrtily kravatami. Přečetly jim pohádku na dobrou noc a pak je ve spánku udusily polštáři nebo ubodaly kuchyňskými noži. Topily je ve vanách, házely do studen nebo z útesů, podle toho, co bylo blíž. Vraždící agónie neznala slitování. Mezi skálami omývanými mořem se vedle mrtvol dětí našli i domácí mazlíčci. Psi a kočky, dokonce jedna ovce. Po zlikvidování svých potomků se rodiče vrhli na sebe. Přeživší z dvojice buď spáchal sebevraždu, nebo odešel zabít své sousedy.

Hrůzyplnou noc přežila jediná osoba - šestnáctiletá Anita McCaffertyová. Ten osudný večer šla navštívit kamarádku na druhé straně ostrova. Zdržela se déle, než měla dovoleno a právě tahle nedochvilnost jí zachránila život. Věděla, že dostane výprask. Loudala se zpátky podél pobřeží, které bičovalo temné noční moře. Vypověděla, že došla až ke kamenné zídce ohraničující pozemek a tam se zastavila. Za tím zaváháním podle jejích slov nestál strach z rákosky, ale jakési zlé tušení. Když se jí vyšetřovatelé ptali na původ onoho zlého tušení, nedokázala jim ho popsat. Každopádně právě ono tušení bylo druhou věcí, která jí zachránila život. Nevešla do domu dveřmi, jak by bývalo obvyklé. Nejprve nakoukla oknem. Obrázek, který spatřila, jí vyrazil dech. Na podlaze v kalužině krve ležela její matka. Skláněl se nad ní otec, v dlani dlouhý řeznický nůž. Anita nevykřikla a to byla patrně třetí věc, která jí zachránila život. Jen se v šoku oddálila od okna a vklopýtala do stodoly. Schovaná pod senem pak škvírkou mezi prkny sledovala, jak otec bere do náručí její mladší sourozence - pětiletou sestřičku a sedmiletého brášku a odchází s nimi k útesu. Anita se zahrabala do sena. S dlaněmi pevně přitlačenými k uším poslouchala, jak ji otec hledá. Volá, láká a vyhrožuje, aby se k němu přišla. Nakonec se jeho hlas ztratil ve tmě.

Šestnáctiletá Anita v seníku přečkala noc. Doléhaly k ní zvuky zabíjených žen a naříkajících dětí. Šílené skřeky jejich vrahů. Ze stodoly se odvážila až ráno. Mokrou trávu, do níž vkročila, zalévalo slunce. Vlny se zpod útesu ozývaly tlumeně a pravidelně. Noční bouře skončila. Bylo to jedno z mála hezkých rán na ostrově, který po většinu roku halí jen mlha nebo závoj deště.

Anitu přesto děsilo jako žádné jiné.

Svěže zelený trávník pokrývala mrtvá těla vesničanů. Podřezáni, ubodáni, někteří rozsápáni, jako by na nich hodovali vlci. Množství a povaha zranění Anitu šokovala. Vypovídaly o tom, že motivací vrahů nebylo zabíjení, ale msta.

Vzpíralo se to zdravému rozumu. Byly to jejich rodiny, sousedé, přátelé. A během jedné noci se navzájem všichni vybili jako gladiátoři v Koloseu.

Na ostrově nebylo živé duše. Kromě Anity a ovcí pasoucích se na stráních. Anita odvázala člun a vyjela k pevnině. Už nikdy se na ostrov nevrátila. Ani když ji policie žádala o pomoc při vyšetřování. Byla umístěna do pěstounské rodiny ve Fort Williamu, kde strávila pět let. V jednadvaceti odtamtud utekla.

Načež zmizela neznámo kam.

A tohle všechno se Jack dozvěděl pozdě. Totiž až poté, co na ostrově koupil dům. Nízké kamenné stavení s dvěma komíny a černou břidlicovou střechou. K usedlosti patřil i nevelký, plotem obehnaný pozemek a rozpadající se stodola. Vnitřek sestával z úzké předsíně, dvou malých místnosti a nízkého podkroví. Jack nemohl uvěřit, že se do téhle malé krabičky před 84 lety vešli dva manželé se třemi dětmi. Nyní, v roce 2008, si tu on sám připadal jako sardinka v plechovce.

Jackova rodina pocházela z Inverness. Města, které spolu s Caledonským kanálem tvořilo hranici mezi jižní hustěji osídlenou částí Skotska a drsným opuštěným severem. Byl nejmladší ze šesti sourozenců. A stejně jako všichni jeho bratři a sestry i on po úspěšném složení Standart Grade odešel na jih. Zakotvil v Glasgow, kde vystudoval sociální fakultu a několik let pracoval na pobočce městské charity. Odjakživa toužil po dvou věcech - velké rodině a malé vesnici, v níž by žil. V Glasgow – nejlidnatějším skotském městě, ho držel jediný důvod. Víra, že zde snáze nalezne vhodný protějšek, s nímž se pak vrátí na milovaný sever.

V roce 2008 však udeřila hospodářská krize. Jack ztratil práci a uvědomil si, že na založení rodiny může zapomenout. Zoufale pročítal inzeráty. Narazil při tom na nabídku práce v mallaigském hospici. Mallaig znal. Bylo to malé přístavní městečko na severu. Přibližně na opačném konci skotské pevniny co jeho rodné Inverness.

Počítal, že si najde levný podnájem v některé z místních ubytoven nebo hostelu.

Místo toho koupil dům.

Samozřejmě ho zarazila cena. Neuvěřitelně nízká i při uvážení, že se jednalo o dům na ostrově. Aby ji však nezakřikl, rozhodl se na ni realitního makléře neptat. Stačila mu prohlídka. Domek byl v pořádku, obyvatelný a plně vyhovoval jeho potřebám. K tamnímu molu dvakrát denně přirážel přívoz, kterým to na pevninu trvalo půl hodiny. Za dalších deset minut byl v hospici. Po ujištění, že si může pracovní dobu přizpůsobit jízdnímu řádu, neměl důvod váhat.

Teď by si za tuhle svoji nedůslednost nafackoval.

Bylo tolik věcí, které ho měly varovat! Nejen cena, ale i skutečnost, že dům nebyl 84 let obydlen. Stejně jako nebyla obydlena i většina ostatních domů. První záznam o osídlení ostrova Kíltem pochází z roku 1595. V dobách největší slávy zde žilo 300 obyvatel. Teď? Sotva dvacet. Ostrov připomínal skanzen, kde se historie v určitém okamžiku zastavila. Uvízla a zakonzervovala jako sněhová vločka v polyvinylacetátové pryskyřici. Domy, v jejichž oknech se po setmění svítilo, by se daly spočítat na prstech jedné ruky. Nežili zde žádní staří lidé, ani potomci x-té generace osadníků. Jen novodobí kolonizátoři.

Vše nasvědčovalo tomu, že místní kousek pevniny na počátku minulého století postihla nějaká tragédie. Kdyby Jack nevěděl, že jde o nesmysl, myslel by si, že se přes ostrov přehnala tsunami. Nebo mor.

Důvody ale vůbec nemusely být katastrofální, ujišťoval sám sebe. Na vině mohla být kupříkladu prostá migrace vyvolaná hospodářskou krizí. Vždyť i on byl v důsledku krize o sto let později nucen zvednout kotvy a odejít z Glasgow. Vzpomněl na školu, v níž se učili o takzvaném Highlands clearances - Vyklízení Vysočiny. Kvůli ní musely ze skotských pahorků odejít tisíce lidí. Z nedalekého ostrova Rúm sousedícím s Kíltemem se v roce 1825 odstěhovalo do Nového Skotska v Kanadě všech 450 obyvatel. U ostrova Muck jich bylo 150. A potvrzení, že se okrajové části Skotska vylidňují v rámci přirozeného demografického vývoje, dokládá i osud jednoho z nejodlehlejších evropských ostrovů - St. Kilda. Na tomhle kousku skály žili lidé od doby bronzové. Až do roku 1930, kdy z něho na vlastní žádost veškeří zbývající odešli.

Všechno je v pořádku, uklidňoval se Jack. V pořádku.

Byla to záhada. Záhada až do prvního pracovního dne.

„Všichni se povraždili?“ žasl Jack s ústy dokořán. Ranní přívoz rozrážel vlny a s hlasitým bafáním supěl k pevnině.

„Všichni až na jednu holku,“ potvrdila Ellie.

„Proč?“

„Kdo?“