Obsah

Titul

Copyright

Věnování

Poděkování

Motto

Smažená zelená rajčata ve Whistle Stop Cafe

Sipseyiny recepty

Tiráž

Fannie Flaggová

Smažená zelená rajčata ve Whistle Stop Cafe

Přeložila Michaela Ponocná

Copyright © 1987 by Fannie Flagg. All rights reserved.

First published in the United States by Ballantine Books, an imprint of The Random House Publishing Group, a division of Random House, Inc., New York, and simultaneously in Canada by Random House of Canada Limited, Toronto. Grateful acknowledgment is made to the following for permission to reprint previously published material. Lewis Music Publishing Co., Inc: Excerpts from the lyrics to “Tuxedo Junction” by Erskine Hawkins, William Johnson and Julian Dash. Lyrics by Buddy Feyne.

Copyright © 1939 by Lewis Music Publishing Co., Inc. Copyright renewed. All rights reserved.

Music Sales Corporation: Excerpt from the lyrics to “Smoke Rings,” lyrics by Ned Washington, music by H. E. Gifford. Copyright © 1932 (Renewed) by Dorsey Bros. Music, a division of Music Sales Corporation (ASCAP) and American Academy of Music. International copyright secured. All rights reserved. Used by permission. The Salvation Army: Excerpt from The Salvation Army Songbook. Copyright by the Salvation Army, New York, USA. Used by permission.

Translation © 2021 Michaela Ponocná

ISBN 978-80-11-02386-7

ISBN 978-80-11-02388-1 (ePub)

ISBN 978-80-11-02389-8 (mobi)

ISBN 978-80-11-02387-4 (pdf)

Věnováno Tommymu Thompsonovi

PODĚKOVÁNÍ

Ráda bych poděkovala následujícím lidem, jejichž povzbuzování a podpora pro mne byly při psaní této knihy neocenitelné: v první řadě mé agentce Wendy Weilové, která ve mně nikdy neztratila víru; mému redaktorovi Samu Vaughanovi za péči a pozornost, jež mi věnoval, a za to, že jsem se díky němu ani při opakovaném přepisování nepřestávala smát; a Martě Levinové, mé první přítelkyni v nakladatelství Random House. Dále děkuji Glorii Safierové, Liz Hockové, Margaret Cafarelliové, Anne Howard Bailyové, Julii Florenceové, Jamesi „Tátovi“ Hatcherovi, dr. Johnu Nixonovi, Gerrymu Hannahovi, Jayi Sawyerovi a Franku Selfovi. Mé poděkování patří také poradenské společnosti DeThomas/Bobo & Associates za to, že mne podrželi v hubených časech. Díky Barnabymu a Mary Conradovým a konferenci spisovatelů v Santa Barbaře, Jo Royové a veřejné knihovně v Birminghamu, Jeffu Norellovi z vysoké školy Birmingham-Southern College a Ann Harveyové a Johnu Loqueovi z nakladatelství Oxmoor House Publishing. S vděčností vzdávám díky své písařce a pravé ruce Lise McDonaldové a její dcerce Jessaiah, že se potichu dívala na Sezame, otevři se, zatímco jsme s její maminkou pracovaly. A mé speciální poděkování náleží všem milým lidem — minulým i současným — v Alabamě. V mém srdci. Mém domově.

I když sedím tady, v pečovatelském domě Růžové terasy,

v duchu jsem ve Whistle Stop Cafe a dávám si talíř

smažených zelených rajčat.

— PANÍ THREADGOODEOVÁ

ČERVEN 1986

THE WEEMS WEEKLY

(TÝDENNÍ ZPRAVODAJ WHISTLE STOP V ALABAMĚ)

12. ČERVNA 1929

Otevření kavárny

Minulý týden zahájila provoz kavárna Whistle Stop Cafe — nachází se hned vedle pošty —, a podle slov jejích majitelek, Idgie Threadgoodeové a Ruth Jamisonové, jim jdou obchody dobře. Idgie říká, ať se lidé, kteří ji znají, nebojí, že se otráví — ona nevaří. Kuchařkami jsou dvě barevné ženy, Sipsey a Onzell, a grilování má na starosti Onzellin manžel, Velký George.

Pokud tam někdo z vás ještě nebyl, Idgie vzkazuje, že snídaně se podávají od půl šesté do půl osmé a můžete si dát vajíčka, kukuřičnou kaši, vdolky, slaninu, párky, smaženou šunku se šťávou a kávu za 25 centů.

K obědu a večeři máte na výběr smažené kuře, vepřové kotlety s omáčkou, sumce, kuře s knedlíčky nebo grilované maso; k tomu tři druhy zeleniny dle výběru, vdolky či kukuřičný chléb a pití plus dezert — to vše za 35 centů.

Pokud jde o zeleninu, podle Idgie si můžete objednat krémovou kukuřici, smažená zelená rajčata, smaženou okru, listovou kapustu nebo vodnici, černooký hrách, kandované sladké brambory a máslové nebo měsíční fazole.

A jako dezert koláč.

Onehdy jsme si tam s mým chotěm Wilburem zašli na večeři a byla tak dobrá, že prý už možná nikdy nebude jíst doma. Ha, ha. Kéž by to byla pravda. Nedělám nic jiného, než že vařím pro toho hromotluka, a on stejně pořád nemá dost.

Mimochodem, Idgie tvrdí, že jedna z jejích slepic snesla vejce, ve kterém byla desetidolarová bankovka.

… Dot Weemsová…

PEČOVATELSKÝ DŮM RŮŽOVÉ TERASY

OLD MONTGOMERY HIGHWAY

BIRMINGHAM, ALABAMA

15. PROSINCE 1985

Evelyn Couchová dorazila do Růžových teras se svým manželem Edem, který jel navštívit svou matku — říkalo se jí Mamina —, jež nedávno neochotně rozšířila řady zdejšího osazenstva. Evelyn jim právě oběma unikla a zamířila dozadu do místnosti pro návštěvníky, kde si bude moci v klidu a tichosti pochutnat na čokoládové tyčince. Ale jakmile se usadila, stařenka vedle ní se dala do řeči…

„Víte, když se mě zeptáte, v kterém roce měl kdo svatbu… koho si vzal… nebo co měla na sobě nevěstina matka, v devíti z deseti případů vám to dokážu říct, ale zaboha vám nepovím, kdy jsem takhle zestárla. Prostě se mi to nějak stalo. Poprvé jsem si toho všimla letos v červnu, když jsem byla v nemocnici se žlučníkem — ještě pořád ho tam mají, nebo ho možná už vyhodili… kdoví. Ta udělaná sestra mi zrovínka dala jeden z těch jejich klystýrů, ve kterých si tam tak libují, když jsem si všimla, co mám na ruce. Byl to bílý proužek a na něm stálo: Virginia Threadgoodeová… žena, osmdesát šest let. Jen si to představte!

Když jsem se vrátila domů, povídám své přítelkyni paní Otisové: ‚Hádám, že nám už zbývá jenom sedět a připravovat se na to, až natáhneme bačkory…‘ Ona na to, že raději používá výraz přejít na onen svět. Chudinka; nemám to srdce jí říct, že se to dá nazývat všelijak, ale stejně všichni jednou natáhneme bačkory…

Je to zvláštní; když jste dítě, čas vám připadá nekonečný, ale po dvacítce vám začne utíkat, jako byste jela rychlíkem do Memphisu. Život zkrátka asi každého zaskočí. Mě teda rozhodně zaskočil. V jednu chvíli jsem byla malá holka, a než jsem se

nadála, byla ze mě dospělá ženská, co má prsa a chloupky na intimních místech. Všechno mi to uteklo. Na druhé straně, ve škole ani jinak mi to nikdy moc nešlo…

Paní Otisová a já jsme z Whistle Stop, městečka u železničního depa asi patnáct kilometrů odtud… Dobrých třicet let žila hned vedle mě ve stejné ulici, a když jí umřel manžel, její syn a snacha si postavili hlavu, ať jde do pečovatelského domu, a požádali mě, abych šla s ní. Řekla jsem jim, že s ní chvíli zůstanu — ona to ještě neví, ale jen co se tu pořádně zabydlí, vrátím se domů.

Není to tu zas tak zlé. Onehdy jsme všichni dostali vánoční kytičku, abychom si jí mohli ozdobit kabát. Na té mojí byly malé lesklé červené kouličky a paní Otisová měla na té svojí Santův obličej. Byla jsem ale smutná, že jsem se musela vzdát svojí kočičky.

Tady ji člověku nedovolí a mně se po ní stýská. Vždycky jsem měla jednu nebo dvě kočky, celý život. Dala jsem ji té holčičce odvedle, té, co mi zalívá muškáty. Mám na přední verandě čtyři betonové květináče plné muškátů.

Mojí přítelkyni paní Otisové je teprve osmasedmdesát a je vážně milá, ale trochu na nervy. Měla jsem ty žlučníkové kamínky v zavařovačce vedle postele, a ona mě donutila, abych je schovala. Prý z nich měla depresi. Paní Otisová je jenom takový drobek, ale já jsem kus ženské, jak vidíte. Mám silné kosti, a vůbec.

Nikdy jsem ale neřídila auto… Skoro celý život jsem trčela doma. Vždycky jsem musela čekat, až někdo přijede a odveze mě na nákup, k doktorovi nebo do kostela. Před lety se dalo dojet do Birminghamu tramvají, ale ty už dávno přestaly jezdit. Kdybych se mohla vrátit zpátky, změnila bych jedinou věc — udělala bych si řidičák.

Víte, je to zvláštní, po čem se vám stýská, když jste pryč z domu. Tak třeba mně schází vůně kávy… a slaniny, jak se ráno smaží v pánvi. Tady necítíte nic, co tu vaří, a taky nedostanete nic smaženého. Všecko tu dělají na vodě a není v tom ani špetka soli! Vařené jídlo nestojí za zlámanou grešli, nemyslíte?“

Stařenka však nečekala na odpověď. „… Odpoledne jsem si strašně ráda dávala suchary s podmáslím nebo podmáslí a kukuřičný chleba. Všechno jsem to rozmačkala ve sklenici a jedla to lžicí, ale na veřejnosti nemůžete jíst tak jako doma, že? … a stýská se mi po dřevě.

Můj domek je jenom taková stará železniční bouda; mám tam obývák, ložnici a kuchyň. Je ale dřevěný a vnitřní zdi jsou z borovice. Přesně tak, jak se mi to líbí. Nemám ráda omítnuté zdi. Připadají mi tak… já nevím, tak nějak studené a upjaté.

Přivezla jsem si s sebou obrázek, který jsem měla doma, je na něm děvče na houpačce a za ním hrad a krásné modré bublinky. Chtěla jsem si ho pověsit v pokoji, ale zdejší sestra řekla, že to děvče je od pasu nahoru nahaté a že se to nehodí. Mám ten obrázek už padesát let, a netušila jsem, že je ta holka nahá. Jestli chcete něco vědět, myslím, že staříci, co tu bydlí, už nevidí tak dobře, aby si všimli, že má holá prsa. Tohle je ale metodistický domov, takže putovala do skříně stejně jako moje žlučníkové kamínky.

Budu ráda, až se dostanu domů… Mám tam pochopitelně nepořádek. Nějakou dobu jsem už nemohla zametat. Šla jsem totiž ven a hodila smetákem po starých sojkách, co se tam praly a dělaly kravál, a co se nestalo: smeták zůstal viset na stromě. Až se vrátím, budu muset někoho poprosit, aby mi ho sundal.

V každém případě, když nás syn paní Otisové vezl onehdy večer z vánočního čaje, který pořádali v kostele, přejížděli jsme přes koleje, tam, kde bývala kavárna, a pak jsme jeli dál První ulicí, těsně kolem starého domu Threadgoodeových. Ten je teď samozřejmě skoro celý zabedněný a pomalu se rozpadá, ale když jsme jeli tou ulicí, reflektory ozářily jeho okna tak, že mi na minutku připadal jako za tolika večerů před nějakými sedmdesáti lety: plný světa, zábavy a hluku. Úplně jsem slyšela, jak se lidi smějou a Essie Rue tříská do klavíru v salonu — písničky ‚Holky z Buffala, nepůjdete dneska ven‘ nebo ‚Velkou rajskou horu‘ —, a skoro jsem viděla Idgii Threadgoodeovou, jak sedí ve větvích zederachu a vyje jako pes, pokaždé když se Essie Rue snaží zpívat. Idgie říkávala, že Essie Rue umí zpívat asi tak stejně jako kráva tancovat. Jak jsme jeli kolem toho domu a mně se tolik stýskalo, nejspíš jsem se díky tomu vrátila v duchu zpátky…

Pamatuju si to, jako by to bylo včera, ale myslím, že neexistuje nic, co bych ohledně Threadgoodeových zapomněla. Panebože, jak bych taky mohla, když jsem žila hned vedle ode dne, co jsem se narodila, a vzala jsem si jednoho z jejich chlapců.

Měli devět dětí a tři z děvčat, Essie Rue a dvojčata, byly víceméně v mém věku, takže jsem si u nich v jednom kuse hrála a přespávala tam. Moje vlastní máma umřela na souchotě — to mi byly čtyři —, a když pak nahoře v Nashvillu umřel i táta, tak jsem tam prostě už zůstala. Zřejmě by se dalo říct, že ta přespávačka nikdy neskončila…“

THE WEEMS WEEKLY

(TÝDENNÍ ZPRAVODAJ WHISTLE STOP V ALABAMĚ)

8. ŘÍJNA 1929

Obydlí ve Whistle Stop zasáhl meteorit

Paní Biddie Louise Otisová, která bydlí v č. 401 na První ulici, oznámila, že ve čtvrtek večer prolétl střechou jejího domu bezmála kilový meteorit a těsně ji minul, zasáhl však rádio, jež v té době poslouchala. Podle jejích slov seděla na gauči, když se to stalo, protože v křesle trůnil pes, a právě si pustila „Fleischmannovu hodinku“. Ve střeše prý má metrovou díru a rádio je vejpůl.

Bertha a Harold Vickovi oslavili výročí své svatby na trávníku před domem, aby to všichni jejich sousedé mohli sledovat. A gratulujeme panu Earlu Adcockovi staršímu, řídícímu pracovníkovi železniční společnosti L & N Railroad, jenž byl právě jmenován Vznešeným vládcem Dobročinného a ochranářského řádu Losů, lóže č. 37, k níž patří i můj choť.

Mimochodem, Idgie vzkazuje, že pokud chcete něco ugrilovat, máte to poslat do kavárny a Velký George vám to připraví. Kuřata za 10 centů a vepřové podle velikosti.

…Dot Weemsová…

PEČOVATELSKÝ DŮM RŮŽOVÉ TERASY

OLD MONTGOMERY HIGHWAY

BIRMINGHAM, ALABAMA

15. PROSINCE 1985

Uplynula hodina a paní Threadgoodeová ještě pořád mluvila. Evelyn Couchová už spořádala tři Milky Way a zrovna se chystala rozbalit si druhou tyčinku Butterfinger; ráda by věděla, jestli ta stařenka vedle ní někdy zmlkne.

„Víte, je to hanba, že dům Threadgoodeových tak zchátral. Tolik se tam toho stalo, narodilo se v něm tolik dětí, mockrát jsme si tam báječně užili. Byl to veliký bílý hrázděný dům; měl přízemí a patro a velkou přední verandu, co se táhla až na strany… a ve všech ložnicích byly růžičkové tapety, které vypadaly tak krásně, když se večer svítilo.

Koleje vedly hned za zahradou vzadu a ta bývala za letních nocí plná světlušek a vůně zimolezu, co divoce rostl těsně vedle trati. Tatínek tam nechal vysázet fíkovníky a jabloně a postavil mamince tu nejkrásnější besídku z bílého mřížoví, porostlou vistárií… a zadní část domu byla doslova pokrytá droboučkými růžovými růžičkami. Kéž byste to mohla vidět na vlastní oči!

Maminka a tatínek Threadgoodeovi mě vychovali jako vlastní a já jsem měla ráda celou jejich rodinu. Zvlášť Buddyho. Ale vzala jsem si jeho staršího bratra Clea, toho chiropraktika, a představte si — později se ukázalo, že jsem marod na záda, takže to dopadlo opravdu dobře.

Jak vidíte, zůstala jsem s Idgií a Threadgoodeovými v kontaktu celý život. A povím vám, že to bylo lepší než v biografu… ano, přesně tak. Na druhé straně, já jsem se spíš vždycky k někomu přifařila. Věřte tomu nebo ne, nikdy jsem toho moc nenamluvila, ale pak, po padesátce, jsem prostě nedokázala přestat. Cleo mi jednou povídá: ‚Ninny,‘ — jmenuju se Virginia, ale říkali mi Ninny —, ‚Ninny, neslyším od tebe nic jiného, než že Idgie řekla tohle a Idgie udělala tamto.‘ Zeptal se mě: ‚Copak nemáš na práci nic lepšího než celý den vysedávat v té kavárně?‘

Důkladně jsem se zamyslela a odpověděla jsem mu: ‚Ne, nemám,‘… ne proto, abych Clea nějak usadila, ale protože to byla pravda.

V únoru to bylo jedenatřicet let, co jsem Clea pohřbila, a často si říkám, jestli jsem těmi slovy nějak neranila jeho city, ale myslím, že ne, protože Cleo Idgii koneckonců miloval stejně jako my ostatní a vždycky se od srdce zasmál některým jejím kouskům. Byla to jeho malá sestřička a taky pěkná šprýmařka. Ona a Ruth vlastnily Whistle Stop Cafe.

Idgie vyváděla nejrůznější ztřeštěnosti, jen tak pro zábavu. Jednou dala do kasičky v baptistickém kostele pokerové žetony. Byla to vážně známá firma, ale jak si někdo mohl myslet, že zabila toho chlapa, to vážně nechápu.“

Evelyn poprvé přestala jíst a pohlédla na tu docela roztomilou starou paní ve vybledlých modrých šatech s květinovým potiskem a se stříbřitě šedými lokýnkami, která se ani na moment nezastavila.

„Někteří lidi si mysleli, že to začalo toho dne, kdy se seznámila s Ruth, ale podle mě to bylo při té nedělní večeři na apríla roku 1919, v tom samém roce, kdy si Leona vzala Johna Justicea. Pamatuju si, že to bylo na apríla, protože Idgie přišla ten večer ke stolu a všem ukazovala malou bílou krabičku, ve které byl lidský prst na kousku vaty. Tvrdila, že ho našla vzadu na zahradě. Ale ukázalo se, že to je její vlastní prst, který prostrčila dírou ve dně té krabičky. APRÍL!!!

Všem to připadalo legrační, až na Leonu. Byla nejstarší a nejhezčí ze sester a tatínek Threadgoode ji dočista rozmazlil… řekla bych, že ji rozmazlovali úplně všichni.

Idgii bylo v té době deset nebo jedenáct a měla na sobě zbrusu nové bílé organtýnové šaty a my jsme jí všichni říkali, jak moc jí to sluší. Dobře jsme se bavili a zrovna jsme se pouštěli do borůvkového koláče, když vtom Idgie najednou, úplně znenadání, vstala a pěkně nahlas oznámila: ‚Do smrti si už na sebe nevezmu žádné šaty!‘ A pak, drahoušku, odkráčela nahoru, kde si oblékla Buddyho staré kalhoty a košili. Do dnešního dne jsem nepochopila, co ji k tomu vedlo. Nikdo z nás to netušil.

Ale Leona, která věděla, že Idgie nikdy nevypustí z pusy nic, co by nemyslela vážně, začala naříkat: ‚Ach, tati, Idgie mi zničí svatbu, já to prostě vím!‘

On jí ale řekl: ‚No tak, holčičko, to se přece nestane. Budeš ta nejkrásnější nevěsta v celé Alabamě.‘

Tatínek měl takový ten velký zakroucený knír… Podíval se na nás a dodal: ‚No, nemám pravdu, děti?‘… a každý z nás přispěl svou troškou do mlýna, aby se Leona začala cítit líp a aby zmlkla. Každý z nás kromě Buddyho; ten tam jenom seděl a pochechtával se. Idgie byla jeho miláček, takže mu nevadilo nic, co provedla.

Ale to je jedno; Leona pomalu dojídala koláč, a když už jsme si všichni mysleli, že se úplně uklidnila, vykřikla tak nahlas, až Sipsey, ta barevná žena, něco upustila v kuchyni. ‚Ach, tati,‘ zvolala Leona, ‚co se bude dít, jestli někdo z nás umře?‘

… To byl teda nápad, co?

Všichni jsme se podívali na maminku, která jen odložila vidličku na stůl. ‚No, děti, jsem si jistá, že vaše sestra učiní tento malý ústupek a vezme si řádné šaty,až ta chvíle jednou nastane. Koneckonců je sice tvrdohlavá, ale také rozumná.‘

Pak, pár týdnů nato, jsem slyšela, jak maminka říká Idě Simmsové, co nám šila oblečení na svatbu, že bude pro Idgii potřebovat zelený sametový oblek s motýlkem.

Ida se na maminku tak trochu divně zadívala a zeptala se: ‚Oblek?‘… A maminka na to: ‚Já vím, Ido, já vím. Snažila jsem se ze všech sil, abych ji přiměla vzít si něco trochu vhodnějšího, ale to dítě má zkrátka svoji hlavu.‘

A to Idgie měla, dokonce už v tomhle věku. Já osobně si myslím, že chtěla být jako Buddy… ti dva byli vážně ztracený případ!“ Stará paní se zasmála.

„Jednou měli takového mývala, říkali mu Sušenka, a já jsem ho celé hodiny pozorovala, jak se snaží umýt si suchar. Dozadu na zahradu mu dali rendlík s vodou a potom suchar, a on si v té vodě myl jeden suchar za druhým a nikdy nepochopil, co se s ním stalo, když mu zmizel. Pokaždé se podíval na svoje prázdné packy a byl hrozně překvapený. Nikdy mu nedošlo, kam se poděl. Strávil dost velkou část života mytím sucharů. Byl by umýval i sušenky, ale to nebyla taková legrace… jednou strčil do té vody i kornoutek od zmrzliny…

No, radši bych měla přestat vzpomínat na toho mývala, nebo mě tu budou pokládat za stejného blázna, jako je paní Philbeamová, co má pokoj o kousek dál na chodbě. Ta chudinka si myslí, že je na Lodi lásky a míří na Aljašku. Spousta z těch drahoušků tady ani neví, kdo vlastně jsou.“

Ve dveřích místnosti se objevil Evelynin manžel Ed a kývl na ni. Evelyn zmačkala obaly od tyčinek, strčila si je do kabelky a vstala.

„Promiňte, to byl můj manžel. Myslím, že už chce jet.“

Paní Threadgoodeová překvapeně vzhlédla a zeptala se: „Vážně? Už musíte?“

Evelyn jí odpověděla: „Ano, asi bych už měla jít. Je připravený k odchodu.“

„Moc hezky se mi s vámi povídalo… jak se vlastně jmenujete, drahoušku?“

„Evelyn.“

„Tak za mnou zase hezky přijďte, ano? Bylo příjemné si s vámi popovídat… papa,“ zavolala za Evelyn a čekala na dalšího návštěvníka.

THE WEEMS WEEKLY

(TÝDENNÍ ZPRAVODAJ WHISTLE STOP V ALABAMĚ)

15. ŘÍJNA 1929

Vlastnictví meteoritu bylo zpochybněno

Paní Vesta Adcocková a její syn, Earl mladší, prohlásili, že právoplatnými vlastníky meteoritu jsou oni, jelikož zasažený dům si Otisovi pronajali od ní, takže to je její dům a její meteorit.

Zeptali jsme se na to paní Biddie Louise Otisové a ta je přesvědčená, že meteorit patří jí, neboť zasáhl její rádio. Její manžel Roy, jenž pracuje jako brzdař pro železniční společnost Southern Railroad, měl v té době odpolední směnu, tudíž nebyl doma, nicméně se vyjádřil, že nejde o nic neobvyklého, protože roku 1833 spadlo během jediné noci 10 000 meteoritů, a tohle je jen jeden a nestojí za řeč.

Biddie pravila, že si ho nejspíš stejně nechá jako suvenýr.

Mimochodem, je to jenom moje představivost, nebo jsou časy čím těžší? Můj choť tvrdí, že minulý týden se v kavárně objevilo pět nových tuláků, kteří sháněli něco k jídlu.

…Dot Weemsová…

DAVENPORT, IOWA

15. ŘÍJNA 1929

Kolem jen skrovně hořícího ohně se choulilo pět mužů a na tvářích jim tančily oranžové a černé stíny, zatímco popíjeli slabou kávu z plechových hrnků: Jim Smokey Phillips, Elmo Inkoust Williams, Bo Nosatec Jake, Střelec Sackett a Chattanooga Red Barker — pět z odhadovaných dvou set tisíc mužů a chlapců, kteří se toho roku potulovali krajinou.

Smokey Phillips vzhlédl, ale nic neřekl, a ostatní mlčeli stejně jako on. Byli ten večer unavení a otrávení, protože ta chladná štiplavost večerního vzduchu předznamenávala začátek další syrové, kruté zimy, a Smokey věděl, že bude muset brzy vyrazit na jih s početnými hejny hus, stejně jako to dělá už řadu let.

Narodil se jednoho mrazivého rána nahoře ve Smoky Mountains v Tennessee. Jeho otec, muž se sukovitýma nohama, který stejně jako jeho táta načerno pálil kořalku, se zamiloval do svého vlastního výrobku a učinil tu osudovou chybu, že se oženil s „dobrou ženou“, obyčejnou venkovskou dívkou, jejíž život se točil kolem baptistického kostela Svobodné vůle v Pine Grove.

Smokey strávil většinu dětství tím, že spolu se svou sestřičkou Bernice celé hodiny vysedával na tvrdých dřevěných lavicích za celodenního zpívání a omývání nohou.

Při pravidelných bohoslužbách byla jeho matka jednou z žen, jež čas od času vstaly a začaly blábolit neznámým jazykem.

Nakonec, jak byla čím dál víc prostoupená Duchem svatým, jeho otec ho měl v sobě naopak čím dál méně a přestal chodit do kostela úplně. Svým dětem pověděl: „Věřím v Boha, ale nemyslím si, že se člověk musí zbláznit, aby to dokázal.“

Pak, jednou zjara, když bylo Smokeymu osm, se věci obrátily k horšímu. Jeho matka prohlásila, že jí Pán sdělil, že její manžel je špatný a posedlý ďáblem, a udala ho agentům berního úřadu.

Smokey si pamatoval den, kdy jeho tátu odváděli s puškou v zádech po pěšině od palírny. Když míjel svou ženu, ohromeně na ni pohlédl se slovy: „Neuvědomuješ si, cos udělala, ženská? Vždyť ses sama připravila o chleba!“

Víckrát ho už Smokey nespatřil.

Po otcově odchodu jeho matka nadobro přišla o rozum a dala se dohromady s bandou náboženských fanatiků z jakéhosi zapadákova, kteří brali do rukou hady. Jednou večer, po hodinovém pokřikování a ohánění se biblí, kazatel s brunátným obličejem a rozcuchanými vlasy přivedl svou bosou kongregaci ke značnému vzrušení. Všichni skandovali a dupali nohama, když vtom sáhl do pytle od brambor, vytáhl z něj dva obrovské chřestýše a pohlcený Duchem svatým jimi začal točit ve vzduchu.

Smokey ztuhl a stiskl sestře ruku. Kazatel tancoval po místnosti a vyzýval věřící, ať se chopí hada a očistí svou duši ve víře Abrahámově, načež k němu zničehonic přiběhla Smokeyho matka, vytrhla mu jednoho z plazů a zahleděla se mu přímo do tváře. Dala se do blábolení v neznámém jazyce, přičemž celou dobu upírala pohled do žlutých hadích očí. Všichni kolem se začali kolébat a sténat. Když se jala obcházet s hadem místnost, lidé se vrhali na podlahu, škubali sebou a vykřikovali, kutáleli se pod lavicemi a v uličkách mezi nimi. Zmocnilo se jich šílenství, zatímco Smokeyho matka dál blábolila… „HOSSA… HELAMNA… HESSAMIA…“

Než si Smokey stačil uvědomit, co se děje, jeho sestřička Bernice se od něj odtrhla, běžela k matce a zatahala ji za lem šatů.

„Maminko, ne…!“

Její matka, dosud v tranzu, se zdivočelýma očima, na zlomek vteřiny pohlédla na dítě, a v tom okamžiku se had vrhl vpřed a zasáhl ženu z boku do obličeje. Ohromeně se podívala zpátky na něj a on ji uštkl znovu, tentokrát rychle a důkladně; jedovými zuby jí prokousl krční žílu. Pustila vzteklého hada z ruky a ten s bouchnutím dopadl na zem a opovržlivě se odplazil uličkou.

Smokeyho matka se s překvapeným výrazem rozhlédla po místnosti, v níž se rozhostilo hrobové ticho; oči se jí zakalily a ona se pomalu sesunula na podlahu. Za necelou minutu byla mrtvá.

V té chvíli sebral Smokeyho jeho strýc a odešli spolu pryč. Bernice pak bydlela u sousedů a Smokey zůstal u strýce. Potom, když mu bylo třináct, se vydal po kolejích do neznáma a nikdy se už nevrátil.

Vzal si s sebou jenom fotografii, na které byl se svou sestrou. Čas od času si ji vytáhl. Byli tam, na tom blednoucím snímku, se rty a líčky nabarvenými narůžovo: buclatá holčička s ofinkou, s růžovou mašlí kolem hlavy a šňůrkou perliček kolem krku; on seděl hned za ní, hnědé vlasy ulízané, tvář přitisknutou k její.

Často uvažoval, co asi Bernice dělá, a říkal si, že ji jednoho dne vyhledá, jestli se někdy zmátoří.

Zhruba ve dvaceti o ten obrázek přišel, když ho jakýsi zatracený železniční detektiv vykopl z nákladního vlaku do studené, žluté řeky kdesi v Georgii, a teď už na Bernice myslel jen zřídkakdy; leda tehdy, když se na cestě někam jinam náhodou vezl v noci vlakem přes Smoky Mountains…

Tohle ráno jel Smokey Phillips vlakem mířícím z Georgie na Floridu; souprava obsahovala jak osobní, tak nákladní vozy. Dva dny už nejedl a vzpomněl si, jak mu jeho kamarád Elmo Williams povídal, že hned za Birminghamem mají podnik dvě ženy, které člověka nenechají odejít s prázdným žaludkem. Cestou viděl jméno kavárny napsané na stěnách několika nákladních vagonů, takže když spatřil ceduli WHISTLE STOP, ALABAMA, vyskočil z vlaku.

Podnik našel hned za tratí, přesně jak říkal Elmo. Byla to malá zelená budova se zelenobílou markýzou pod vývěsním štítem od Coca-Coly s nápisem THE WHISTLE STOP CAFE. Šel k zadnímu vchodu a zaklepal na síťové dveře. Malá černoška uvnitř pilně smažila kuřata a krájela zelená rajčata. Pohlédla na něj a zavolala: „Slečno Idgie!“

Zanedlouho se u dveří objevila hezká, vysoká, kudrnatá blondýna s pihami, v čisté bílé košili a pánských kalhotách. Vypadala, že jí je něco přes dvacet.

Smokey smekl klobouk. „Promiňte, pani, říkal sem si, jestli byste neměla ňákou drobnou práci nebo něco, co bych pro vás moh udělat. V poslední době sem měl tak trochu pech.“

Idgie pohlédla na muže v obnošeném, špinavém saku, roztřepené hnědé košili a rozpraskaných kožených botách bez tkaniček, a bylo jí jasné, že nelže.

Otevřela mu a pravila: „Pojďte dál, kamaráde. Myslím, že pro vás něco najdeme.“

Zeptala se ho, jak se jmenuje.

„Smokey, pani.“

Otočila se k ženě za pultem. Smokey neviděl čistou a upravenou ženu už celé měsíce, a tahle byla ta nejkrásnější, jakou v životě spatřil. Měla na sobě organtýnové šaty s puntíky a kaštanově hnědé vlasy stažené červenou stužkou.

„Ruth, tohle je Smokey a bude pro nás dělat nějakou práci.“

Ruth na něj pohlédla a usmála se. „To bude prima. Ráda vás poznávám.“

Idgie ukázala na dveře pánské koupelny. „Co kdybyste se zašel trochu osvěžit a pak se sem vrátil a dal si něco k jídlu?“

„Ano, pani.“

Koupelna byla velká a od stropu visela dolů žárovka. Když ji Smokey rozsvítil, spatřil, že v rohu je velká vana na lvích tlapách s černou gumovou zátkou na řetízku. Na umyvadle už byl přichystaný holicí strojek a miska s holicím mýdlem a štětkou.

Podíval se na sebe do zrcadla a zastyděl se, že ho viděly tak špinavého, ale nějakou dobu se už neměl kde umýt. Uchopil velkou kostku hnědého mýdla a snažil se vydrbat si obličej a ruce, zbavit je vší špíny a uhelného prachu. Už čtyřiadvacet hodin si nedal ani kapku ničeho ostřejšího a ruce se mu třásly tak, že se nedokázal pořádně oholit, přesto se pokusil udělat to co nejlépe. Poté, co se postříkal vodou po holení Old Spice a učesal si vlasy hřebenem, který našel na poličce nad umyvadlem, vrátil se zpátky do kavárny.

Idgie s Ruth mu prostřely u stolu. Sedl si k talíři se smaženým kuřetem, černookým hrachem, listy vodnice, smaženými zelenými rajčaty a kukuřičným chlebem a ke sklenici ledového čaje.

Vzal do ruky vidličku a snažil se jíst. Ruce se mu dosud třásly, takže se mu nedařilo dopravit si jídlo do úst. Čajem si pobryndal celou košili.

Doufal, že ho nepozorují, ale za minutku se ozvala ta blondýnka: „Smokey, pojďme se ven projít.“

Vzal si klobouk a otřel si ústa ubrouskem v domnění, že ho vyhazuje z podniku. „Ano.“

Vyvedla ho na pole za kavárnu.

„Vy jste dost nervózní, viďte?“

„Promiňte mi, že sem tam tak rozházel to jídlo, pani, ale abych vám řek pravdu… no… pudu prostě dál, ale stejně vám děkuju…“

Idgie sáhla do kapsy u zástěry, vytáhla z ní čtvrtlitrovou lahvičku whisky Old Joe a podala mu ji.

Smokey byl vskutku uznalý muž. Pravil: „Bůh vám žehnej, pani, vy ste vopravdová světice,“ a posadili se spolu na kládu u kůlny.

Zatímco si Smokey uklidňoval nervy, Idgie k němu promlouvala.

„Vidíte támhleten prázdný pozemek?“

Podíval se tím směrem. „Ano.“

„Před lety tam bývalo to nejkrásnější jezírko ve Whistle Stop… v létě jsme v něm plavali a chytali ryby, a pokud člověk chtěl, mohl se na něm projet na lodičce.“ Smutně zakroutila hlavou. „Fakticky mi chybí, vážně.“

Smokey se zahleděl na tu prázdnou plochu.

„Co se s ním stalo, vyschlo?“

Idgie mu zapálila cigaretu. „Kdepak, něco horšího. Jednou v listopadu přistálo přímo uprostřed toho jezírka velké hejno kachen, mohlo jich být tak čtyřicet nebo i víc, a jak tam toho odpoledne seděly, přihodilo se něco neuvěřitelného. Ochladilo se tak rychle, že celé jezero během tří vteřin dočista zamrzlo. Jeden, dva, tři, a bylo to.“

Smokeyho ta představa ohromila. „To nemyslíte vážně?“

„Ale jo.“

„No, ty kachny to nejspíš zabilo.“

Idgie řekla: „Ale kdepak! Prostě odletěly a vzaly to jezírko s sebou. Do dnešního dne je někde v Georgii…“

Smokey se otočil a pohlédl na ni, a jakmile si uvědomil, že si z něj utahuje, modré oči se mu přivřely a on se dal do takového smíchu, až se rozkašlal a Idgie ho musela plácnout do zad.

Když se vrátili zpátky do kavárny, kde na něj stále čekala jeho večeře, ještě pořád si otíral oči. Posadil se ke stolu — jídlo bylo teplé, někdo mu ho schoval do trouby, aby nevychladlo.

Kdepak je dnes večer můj chlapec toulavý,

ten chlapec, co je pýchou svojí mámy…

Nese si vlastní lůžko na zádech

a pražce na kolejích počítá,

nebo se veze na tenké vrstvě slámy…

Kdepak je dnes můj chlapec, kdo to ví?

THE WEEMS WEEKLY

(TÝDENNÍ ZPRAVODAJ WHISTLE STOP V ALABAMĚ)

22. ŘÍJNA 1929

Meteorit bude vystaven v kavárně

Paní Biddie Louise Otisová dnes oznámila, že odnese meteorit, který jí minulý týden prolétl střechou, do kavárny, aby jí lidé kvůli němu přestali volat, protože má napilno se stěhováním. Prý je to jen velký šedý kámen, ale pokud se na něj někdo chce podívat, může.

Idgie říká, že máte přijít do kavárny, kdykoli se vám zachce; bude ho mít vystavený na pultě.

Omlouvám se, že tento týden nemám víc zpráv, ale můj choť Wilbur dostal chřipku a já ho musím celý týden obskakovat.

Existuje snad něco horšího než nemocný chlap?

S lítostí vám oznamujeme, že včera ve věku osmadevadesáti let zemřela naše milovaná Bessie Vicková, Berthina tchyně, zřejmě stářím.

…Dot Weemsová…

PEČOVATELSKÝ DŮM RŮŽOVÉ TERASY

OLD MONTGOMERY HIGHWAY

BIRMINGHAM, ALABAMA

22. PROSINCE 1985

Když Evelyn následující neděli vešla do místnosti pro návštěvníky, paní Threadgoodeová tam na ni už čekala; měla na sobě tytéž šaty a seděla na téže židli.

Spokojeně pokračovala v povídání o domě Threadgoodeových, jako by se vůbec nerozloučily, a Evelyn nezbývalo nic jiného než rozbalit si tyčinku Almond Joy a poslouchat.

„Před domem rostl velký starý zederach. Vzpomínám si, že jsme ty žluté kuličky sbírali celý rok a o Vánocích jsme je navlíkli na šňůrku a tou pak omotali celý stromek odshora až dolů. Maminka nám vždycky připomínala, ať si je nestrkáme do nosu, a první, co Idgie udělala, jakmile se naučila chodit, samozřejmě bylo, že šla ven a nacpala si ty kuličky do nosu i do uší. Až jsme kvůli tomu museli zavolat pana doktora Hadleyho! Ten řekl mamince: ‚Paní Threadgoodeová, vypadá to, že máte na krku pěknou uličnici.‘

Buddy to pochopitelně moc rád slyšel. Ve všem ji povzbuzoval. Tak tomu ve velkých rodinách prostě bývá — každý má svého oblíbence. Doopravdy se jmenovala Imogene, ale Buddy jí začal říkat Idgie. Bylo mu osm, když se narodila, a nosíval ji s sebou po celém městě jako panenku. Když už byla dost velká na to, aby chodila sama, batolila se za ním jako kachnička a tahala za sebou malého dřevěného kohouta.

Buddy byl opravdu milionový, s těma svýma tmavýma očima a bílými zuby… dokázal vás dočista očarovat. Nevím o jediném děvčeti z Whistle Stop, které by do něj nebylo někdy zamilované.

Říká se, že nikdy nezapomenete na oslavu svých šestnáctých narozenin, a je to pravda. Do dnešního dne si pamatuju ten růžovobílý dort s kolotočem nahoře a světlý, limetkově zelený punč, který měla maminka ve skleněné míse. A ty lampiony rozvěšené po celé zahradě. Nejjasněji však v duchu vidím to, jak mě Buddy Threadgoode nečekaně políbil za besídkou porostlou vínem. Opravdu to udělal! Ale byla jsem jen jedna z mnoha…

Idgie ve dne v noci doručovala milostná psaníčka od Buddyho a pro něj. Dokonce jsme jí začali říkat Amorek. Měla vlasy jako len, krátké a kudrnaté, modré oči a pihy. Podobala se příbuzným z matčiny strany. Maminka se za svobodna jmenovala Alice Lee Cloudová. Říkávala: ‚Než jsem se vdala, byla jsem Cloudová.‘ Byla hrozně milá. Skoro všichni v rodině měli modré oči, kromě Buddyho a chudinky Essie Rue, která měla jedno oko hnědé a druhé modré. Maminka jí tvrdila, že to je důvod, proč má takový hudební talent. Vždycky viděla ve všem jen to dobré. Jednou Idgie s Buddym ukradli starému Sockwellovi čtyři velké melouny a schovali si je v maminčině ostružinovém záhonku. A představte si to, zlatíčko, na druhý den ráno, ještě než vstali a mohli si pro ně dojít, je maminka našla a byla přesvědčená, že tam vyrostly přes noc. Cleo říkal, že neuplynul rok, aby nebyla zklamaná, že se tam už znovu neurodily. Nikdo neměl to srdce jí prozradit, že byly

kradené.

Maminka byla baptistka a táta metodista. Tvrdil, že nemá rád, když ho někdo strká pod vodu. Takže tatínek se každou neděli vydal doleva do Prvního metodistického kostela a my ostatní doprava k baptistům. Buddy šel čas od času s tatínkem, ale po nějaké době toho nechal. Baptistická děvčata byla podle něj hezčí.

U Threadgoodeových věčně někdo bydlel. Jednou v létě maminka ubytovala takového velkého, tlustého baptistického kazatele, který přijel do města na táborové shromáždění, a když byl zrovna někde venku, dvojčata se mu vplížila do pokoje a začala si hrát s jeho kalhotama. Patsy Ruth si vlezla do jedné nohavice a Mildred do druhé. Výborně se bavily, ale pak ho uslyšely, jak jde nahoru po schodech… Tak se vyděsily, že se Mildred rozběhla jedním směrem a Patsy Ruth druhým. Roztrhly ty kalhoty vejpůl. Maminka říkala, že jim táta nedal na zadek jenom proto, že ten kazatel byl baptista. Nikdy to ale nevyvolalo žádné neshody, protože po kostele jsme se všichni sešli zpátky doma u nedělního oběda.

Tatínek Threadgoode nebyl bohatý, ale nám tehdy připadalo, že je. Patřil mu jediný obchod ve městě. Člověk tam dostal všecko, co potřeboval. Mohla jste si u něj koupit valchu i tkaničky, pořídit si korzet nebo si dát nakládanou okurku rovnou ze soudku.

Buddy pracoval v drogistickém oddělení. A já bych dala nevímco za jeho jahodový zmrzlinový koktejl. Chodili tam nakupovat všichni z Whistle Stop. Proto nás to tak překvapilo, když se krám ve dvaadvacátém zavřel.

Podle Clea mohlo za krach obchodu to, že tatínek neuměl nikomu říct ne, bílým ani barevným. Prostě dal lidem do sáčku, cokoli chtěli nebo potřebovali, a připsal jim to na účet. Cleo říkával, že tátovi vzal jeho majetek roha v papírových sáčcích. On ale nikdo z Threadgoodeových nedokázal druhým nic odmítnout. Drahoušku, ti by vám dali vlastní košili, kdybyste je o ni požádala. A Cleo nebyl o nic lepší. My dva jsme nikdy neměli moc nóbl věcí, ale dobrotivý Bůh nás zaopatřil vším, co jsme potřebovali. Věřím, že chudí lidé jsou dobří, až na ty, co jsou zlí… a ti by byli zlí, i kdyby byli bohatí. Tady v Růžových terasách žijí většinou chudí. Dostávají jenom peníze od sociálky a za doktory jim taky platí stát.“

Otočila se k Evelyn. „Zlatíčko, tohle je jedna věc, kterou byste si měla zajistit hned teď — zdravotní pojištění od státu; určitě byste nechtěla zůstat bez něj.

Máme tu i pár bohatých ženských. Je to pár týdnů, co sem přišla paní Vesta Adcocková z Whistle Stop, kterou znám, takový střízlík s drobným hrudníčkem, samá liščí kožešina a diamantový prsten. Patří k těm bohatým. Ale i když mají fůru peněz, nepřipadají mi šťastné. A ještě něco vám povím — děti za nimi nechodí o nic častěji než za těmi ostatními.

Norris a Francis, syn a snacha paní Otisové, za ní jezdí každý týden, za jakéhokoli počasí. Proto v neděli vždycky chodím sem do téhle místnosti, abych jim dopřála trochu soukromí… ale když vidíte některé z nich, jak čekají na návštěvu, může vám to srdce utrhnout. V sobotu si nechají udělat vlasy, v neděli ráno se vyparádí a připraví, a potom za nimi nikdo nepřijde. Je mi z toho hrozně, ale co naděláte? To, že máte děti, vám ještě nezaručí, že budete mít i návštěvy… Nene, kdepak.“

THE WEEMS WEEKLY

(TÝDENNÍ ZPRAVODAJ WHISTLE STOP V ALABAMĚ)

12. ČERVENCE 1930

Whistle Stop roste jako z vody

Opal Threadgoodeová, Julianova manželka, si pronajala prostory o dva vchody dál od pošty, kde pracuji, a otevře si tam vlastní salon krásy. Dosud dělala lidem vlasy u sebe doma v kuchyni, ale Julian jí řekl, ať toho nechá, protože k nim zadními dveřmi celý den couralo tam a zpátky tolik žen, až jim z toho přestaly nést slepice.

Opal oznamuje, že ceny zůstanou stejné: mytí a ondulace za padesát centů a trvalá za dolar padesát.

Pokud jde o mne, jsem tímto novým přírůstkem v naší rušné ulici nadšená. Jen si to představte: nyní můžete poslat dopis, dát si něco k jídlu a nechat si udělat vlasy v tomtéž bloku! Teď už jen potřebujeme, aby se tady otevřel biograf, a nikdo z nás nebude muset zbytečně jezdit do Birminghamu.

Pan Roy Glass s chotí pořádali na zahradě každoroční setkání rodiny Glassových, na které se sjeli příbuzní z celého státu, a Wilma se vyjádřila, že dort chutnal lépe, než vypadal.

Mimochodem, můj choť si minulý týden při rybaření chytil na háček svůj vlastní prst, takže ho mám opět doma, kde jenom heká a sténá.

…Dot Weemsová…

WHISTLE STOP CAFE

WHISTLE STOP, ALABAMA

18. LISTOPADU 1931

Jméno kavárny už bylo napsané na stěnách stovek nákladních vagonů, od Seattlu po Floridu. Splinter Belly Jones říkal, že ho zahlédl dokonce až v Kanadě.

Toho roku byl život obzvlášť těžký a v lesích všude kolem Whistle Stop v noci poblikávalo světlo ohňů v táborech tuláků a nenašli byste tam jediného muže, kterému by Idgie s Ruth někdy nedaly najíst.

Idgiinu bratru Cleovi to dělalo starosti. Přišel do kavárny vyzvednout svou ženu Ninny a jejich chlapečka Alberta. Pil kávu a pojídal buráky.

„Povídám ti, Idgie, nemusíš nakrmit každého, kdo se vám objeví u dveří. Máš zodpovědnost za vedení podniku. Julian říká, že sem onehdy přišel a ládovalo se jich tu rovnou sedm. Podle něj bys prý klidně utrhla jídlo od úst Ruth a malému, jen abys dala najíst těm vandrákům.“

Idgie to odbyla mávnutím ruky. „Prosím tě, Cleo, co takový Julian ví? Vždyť by sám umřel hlady, kdyby Opal neměla ten salon krásy. Proč ho posloucháš? Ten nemá rozumu, ani co by se za nehet vešlo.“

V tomto ohledu s ní Cleo nemohl nesouhlasit.

„No, není to jenom Julian, zlato. I já si o tebe dělám starosti.“

„Je mi to jasné.“

„Víš, já jenom chci, abys vzala rozum do hrsti, nechovala se jako blázen a nerozdala hned všechno, co vyděláš.“

Idgie na něj pohlédla a usmála se. „Když už jsme u toho, Cleo, tak najisto vím, že ti půlka lidí v tomhle městě už pět let nezaplatila. A nevidím, že bys je vyhazoval ze dveří.“

Ninny, která byla obvykle zticha, pípla: „To je pravda, Cleo.“

Cleo snědl burák. Idgie vstala a s úsměvem ho vzala kolem krku. „Poslouchej, starouši, tys přece taky v životě neodehnal ode dveří nikoho, kdo měl hlad.“

„To jsem ani nemusel. Všichni totiž byli tady,“ opáčil Cleo a odkašlal si. „Ale teď vážně, Idgie, nechci ti říkat, jak to

tu máš vést ani nic takového, jenom bych prostě rád věděl, jestli si dáváš nějaké peníze stranou, nic víc.“

„A na co?“ namítla Idgie. „Hele, sám dobře víš, že tě peníze dokážou zabít. Zrovínka dneska sem přišel jeden chlápek a povídal mi o svém strejdovi, který měl nahoře v Kentucky dobře placenou práci ve státní mincovně, kde vyráběl peníze pro vládu, a všechno šlo jako po másle, až jednoho dne zatáhl za špatnou páku a rozdrtilo ho tři sta kilo desetníků.“

Ninny byla zděšená. „To snad ne. Taková hrůza!“

Cleo pohlédl na svou manželku, jako by se pomátla. „Panebože, ženská, ty bys nejspíš uvěřila čemukoli, co ti moje bláznivá sestra řekne.“

„No, mohlo se to přece stát, nebo ne? Opravdu ho zabily ty desetníky, Idgie?“

„Jistě. Byly to buď desetníky, nebo sto třicet kilo čtvrťáků — už si nepamatuju —, ale v každém případě bylo po něm.“

Cleo zavrtěl nad Idgií hlavou a nezbývalo mu než se zasmát.

PEČOVATELSKÝ DŮM RŮŽOVÉ TERASY

OLD MONTGOMERY HIGHWAY

BIRMINGHAM, ALABAMA

29. LEDNA 1986

Každou neděli, když byly návštěvy, proseděli Ed Couch a jeho matka, které říkali Mamina, celé odpoledne v jejím stísněném pokojíku a dívali se na televizi. Dnes měla Evelyn pocit, že jestli odtamtud rychle neodejde, začne ječet. Omluvila se, že musí na toaletu. Ve skutečnosti měla v plánu jít si sednout do auta, ale zapomněla, že klíčky má u sebe Ed, a tak se ocitla — opět… — v místnosti pro návštěvníky s paní Threadgoodeovou a právě otevírala sáček kokosových bonbonů Sno Balls od firmy Hostess, zatímco jí paní Threadgoodeová vyprávěla o včerejší večeři v Růžových terasách.

„Takže si tam trůnila v čele stolu, drahoušku… celá nafoukaná, až málem praskla.“

„Kdo?“

„Paní Adcocková.“

„Paní Adcocková?“

„Paní Adcocková! Přece si na ni pamatujete — ta s těmi kožešinami z lišky —, paní Adcocková!“

Evelyn se na chvilku zamyslela. „Už vím, ta bohatá.“

„Přesně tak, paní Adcocková, ta s těmi prsteny.“

„No ovšem.“

Evelyn jí nabídla otevřený sáček.

„Díky, moc ráda si dám.“ Kousla si bonbonu a po chvíli řekla: „Evelyn, nechcete to zapít kokakolou? Mám v pokoji nějaké drobné a došla bych vám pro něco chlazeného. Na chodbě je automat.“

Evelyn pravila: „Ne, paní Threadgoodeová, děkuji, ale nechtěla byste se něčeho napít vy?“

„Ani ne, drahoušku. Normálně bych si něco dala, ale dneska jsem nějaká nafouklá, takže bych radši jenom vodu, jestli vám to nevadí.“

Evelyn vyšla ze dveří a donesla jim oběma malé bílé kelímky se studenou vodou.

„Děkuju mockrát.“

„Tak co ta paní Adcocková?“

Paní Threadgoodeová na ni pohlédla. „Paní Adcocková? Vy ji znáte?“

„Ne, neznám, ale zrovna jste říkala, že se něčím vychloubala.“

„Ach ano, máte pravdu… no, paní Adcocková nám včera u večeře vykládala, že má v domě jen samé nefalšované starožitnosti… přes padesát let staré… říkala, že všechno, co jí patří, je nesmírně cenné. Tak povídám paní Otisové: ‚Když jsem se narodila, za nic moc jsem nestála, a vyklubala se ze mě starožitnost k nezaplacení. Na trhu byste za mě nejspíš dostali celý balík.‘“ Při té představě se stařenka zasmála a pak se na okamžik zamyslela.

„To bych ráda věděla, co se stalo se vším tím porcelánovým nádobíčkem pro panenky a tím vozíkem pro kozla, se kterým jsme si hrávaly?

O sobotách jsme se v něm jezdívaly projet — táta ho vyrobil pro nás děvčata — a připadalo nám to lepší než výlet do Paříže. Nepřekvapilo by mě, kdyby ten starý kozel byl ještě pořád naživu. Jmenoval se Harry… kozel Harry! Ten sežral úplně všechno!“ Zasmála se.

„Jednou mu Idgie dala celou skleničku Leonina deodorantu Mum — tenkrát se dělal v podobě krému — a on ho slízal, jako by to byla zmrzlina…

Hráli jsme nejrůznější hry — ale nikdo nemiloval převleky víc než Threadgoodeovi. Jeden rok maminka nastrojila nás čtyři děvčata jako jednotlivé barvy v kartách na soutěž pořádanou v kostele. Já jsem šla za kříže, dvojčata představovala srdce a kára a Essie Rue piky, a za námi se táhla Idgie jako žolík. Vyhrály jsme první cenu!

Vzpomínám si na jednu oslavu čtvrtého července; my holky jsme na sobě měly šaty s hvězdami a pruhy a na hlavách papírové korunky. Všichni jsme byli na zahradě, dávali si domácí zmrzlinu a čekali, až začne ohňostroj, když vtom schází po zadních schodech Buddy Threadgoode celý vyšňořený v jedněch Leoniných námořnických šatech, s velkou mašlí na hlavě, a začne afektovaně mluvit a cupitat jako ženská. Napodoboval Leonu, chápete? Pak, aby to bylo ještě horší, přinesli Edward, Julian nebo někdo jiný z chlapců ven gramofon s klikou a přehrávali na něm ‚Šejka z Arábie‘, zatímco Buddy předváděl břišní tance po celé zahradě. Ještě roky nato jsme se tomu smáli. Později dal Buddy Leoně velkou pusu. Jemu byste prominula cokoli.

Po setmění přišli lidi od ohňostrojů, které najal tatínek, a uspořádali představení pro celé město… a dorazili i všichni barevní z Troutvilleu. To byla panečku podívaná! Ohňostroje vybuchovaly jeden za druhým, až byla obloha úplně rozsvícená. A kluci samozřejmě odpalovali petardy jako smyslů zbavení. Pak, když bylo po všem, jsme šli zpátky dovnitř, sedli si do salonu a poslouchali jsme, jak Essie Rue buší do piana. Hrála ‚Poslouchej drozda‘, ‚Nolu‘ nebo nějakou jinou písničku, která byla ten rok populární… a Idgie zatím seděla na stromě a vyla na ni.

Připadá mi, že Idgie nechodila v ničem jiném než v montérkách a bosá. A to je dobře. Při tom lezení po stromech by si jakékoli hezké šaty zničila a taky pořád doprovázela Buddyho a bratry na lov nebo na ryby. Buddy říkal, že umí střílet jako kluk. Byla moc hezká, ale když jí Buddy ošmikal vlasy, přísahala byste, že je to chlapec.

Všechny Threadgoodeovic holky byly hezké. Ne že by na tom nepracovaly. Zvlášť Leona. Ta byla ze všech nejmarnivější a taky to brala smrtelně vážně.

THE WEEMS WEEKLY

(TÝDENNÍ ZPRAVODAJ WHISTLE STOP V ALABAMĚ)

1. PROSINCE 1931

…Dot Weemsová…

5. LEDNA 1986