Služebná Kessy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Gabriella Smith

Služebná Kessy – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno mé sestře Lucii.

Anglie, Wales, 1576

Alex Nicolas Goldwin držel v náruči mrtvé tělo své snoubenky. Vztek a zármutek v jeho očích planul. Proč se to muselo stát, proč musel přijít o to nejdražší ve svém životě? Nikdy jí to neodpustí. V krbu hlasitě praskal oheň a jeho plameny ho pálily do zad. Položil její tělo na zem, zuřivým pohledem pozoroval Elizabeth.

Kapitola první

Anglie, 2002

Kessy Staffordová stála na letišti a v ruce svírala papírek s telefonním číslem na taxikáře a adresou, kam ji má dovézt.

Důkladně si vše opsala z e-mailu, který dostala před pár dny od toho zámožného muže. Několikrát si papírek prohlédla, než vytáhla mobil z kabelky a vytočila číslo.

Telefon chvíli vyzváněl a Kessy začínala být nervózní. V ruce muchlala papírek tak silně, až cítila, jak se pomalinku trhá.

Po několikátém vyzvánění se ozval chraplavý hlas, který jí oznámil, že ji během chvíle vyzvedne. Podívala se na papírek, jestli je adresa čitelná, a úlevou vydechla.

Posadila se na lavičku a hlavu si opřela o dlaně. Uvědomila si, že ještě nikdy z Virginie neodcestovala. V Richmondu, ve kterém vyrůstala, se vždy cítila bezpečně.

Teď seděla na letišti a neměla tušení, co ji čeká.

Když si přečetla na internetu inzerát o muži, který sháněl na svou usedlost pomocnou sílu, bylo to pro ni jako záchranné lano, které ji dostane dostatečně daleko od jejího otce. Napsala životopis, přidala svou fotografii, jak se v emailu psalo, a vše odeslala.

Seděla pak sama ve svém pokoji a plakala.

Otec jí neustále opakoval, jak je k ničemu, že není schopná se ve svých dvaceti šesti letech postavit na vlastní nohy. Kessy si byla jistá, že její otec bude šťastný, až se dozví, že odjíždí.

Během pár dní přišla odpověď, že je přijata. Kessy na nic nečekala, sbalila si věci a odletěla.

Teď seděla sama na letišti a čekala na taxík. Každou minutu se dívala na hodinky a rozhlížela se kolem sebe, jestli ho někde nezahlédne.

Uběhlo dvacet minut od chvíle, kdy s ním hovořila. Nervozita v ní stoupala a Kessy začínala mít obavy z toho, že do nového zaměstnání nedorazí včas.

Po půlhodinovém čekání taxík konečně dorazil. Zastavil těsně u chodníku a zatroubil na ni.

Kessy se postavila, celé její tělo bylo napnuté jako struna. Měla zlost na taxikáře, do telefonu jí tvrdil, že přijede za okamžik. Chtěla mu povědět, jak je nezodpovědný, ale místo toho v klidu nahodila úsměv a nastoupila do vozu.

Čekala od taxikáře omluvu nebo vysvětlení, proč nedorazil hned, jak slíbil, ale on se na ni ani nepodíval.

V naprostém klidu si opravoval rádio a vůbec nevnímal, že Kessy už dávno sedí v taxíku. Kessy si hlasitě odkašlala, aby na sebe upozornila.

Taxikář se přestal věnovat rádiu a podíval se na ni. Kessy sebou cukla, když zahlédla na jeho tváři jizvu, která se mu táhla přes pravou půlku obličeje.

Taxikář si všiml jejího zděšení a ušklíbl se. Kessy se mu chtěla okamžitě omluvit, ale on jen ukázal na papír, který držela v ruce. Kessy mu ho podala a s úsměvem poděkovala.

Seděla schoulená na zadním sedadle a hlavu opírala o okenní sklo. Nervózně k sobě tiskla kabelku, jako kdyby na ní závisel celý její život.

Po půlhodinové jízdě auto zastavilo a Kessy věděla, že už nemůže couvnout.

Řidič hrubým hlasem oznámil, že jsou na místě. Zhluboka se nadechla, otevřela dveře vozu a vystoupila.

Rozhlédla se kolem sebe, jemný vítr jí čechral dlouhé černé vlasy a podzimní slunce ji na okamžik oslepilo.

„Slečno, zavřete za sebou ty dveře,“ ozvalo se z taxíku. Kessy sebou cukla, zabouchla dveře a vydala se k velké zahradní bráně.

K jejímu údivu se brána otevřela v okamžiku, kdy k ní přistoupila.

Kessy vstoupila do zahrady, její obavy okamžitě zmizely. Rozlehlá anglická zahrada spíše připomínala park. Vydlážděný chodník lemovaly okrasné květiny, zlatá fontána zářila pod paprsky slunce a stromy obklopovaly polovinu zahrady.

Srdce jí tlouklo strachem i vzrušením. Kráčela po vydlážděném chodníku až ke dveřím velkého panství.

Zazvonila na zvonek a nedočkavě čekala, kdo se za dveřmi objeví. Přešlapovala z jedné nohy na druhou a kolena se jí třásla.

Dveře se otevřely a Kessy hleděla na staršího pána ve smokingu. Jeho krátké prošedivělé vlasy a vrásky na ustaraném obličeji Kessy trochu překvapily. Mlčky se na něj dívala a čekala, až ji pozve dál.

Starší pán se na Kessy usmál. „Vítám vás, slečno Kessy, už na vás čekáme. Kde máte svá zavazadla?“ řekl milým chraplavým hlasem. Kessy pohlédla do jeho hnědých očí a tiše řekla: „Nechala jsem je v taxíku.“ Na jeho vrásčitém obličeji se ukázal nepatrný úsměv a dodal: „Omlouvám se, slečno Kessy, jsem to ale nezdvořák, mé jméno je John a jsem zdejším domovníkem. Pojďte dál, o vaše zavazadla se milerád postarám.“

Kessy prošla kolem Johna do velké vstupní haly a zůstala stát omámená krásou, kterou spatřila. Prohlížela si každý kousek s obdivem.

Velké zlaté sochy lvů, mramorová podlaha, ještě nikdy neviděla nic podobného.

John k ní přistoupil a ukázal na dlouhou chodbu za halou. „Pojďte za mnou, slečno, ukáži vám váš pokoj.“

Kessy k sobě přimáčkla hnědou kabelku, aby zakryla, jak se jí chvějí ruce. Následovala Johna po dlouhé osvětlené chodbě. Rozhlížela se kolem sebe. Prohlížela si obrazy lemované zlatými rámy a malby lidí, kteří nebyli z této doby. Připadala si jako princezna na zámku.

John ji zavedl na konec chodby. „Zde počkejte, slečno Kessy, než váš pokoj bude připravený. Stala se nám dnes nemilá věc, služebná nám přes noc onemocněla, tak jsme museli narychlo povolat někoho jiného, aby vám pokoj připravil.“

Kessy se na Johna podívala a usmála se. „Proto jsem přece přijela.“ Čekala, že jí na to John odpoví, ale ten se jen uklonil a odešel.

Kessy byla zmatená, choval se k ní jako k nějaké nóbl dámě, chvílemi si připadala, že nepřijela proto, aby zde pracovala. Mluvil k ní tak zdvořile, a ta poklona, musela se nad tím pousmát.

Dívala se na Johna, jak odchází, a vzpomněla si na svého otce. Ten den, kdy mu oznámila, že odjíždí, byl šíleně rozzlobený. Křičel na ni tak hlasitě, že to nejspíš slyšela celá ulice. Kessy bylo přesto líto, že odjela bez rozloučení.

Vytáhla mobil z kabelky a chtěla vytočit jeho číslo, aby mu řekla, jak ji to vše mrzí a že dorazila v pořádku.

Ale v tu chvíli ji přepadly obavy z toho, že by jí otec nejspíš hovor ani nezvedl, a kdyby ano, tak by jí řekl jen to, co jí opakoval celou dobu: „Jestli vezmeš tu práci, domů už se nevracej!“ Nejspíš se za ni styděl, že odcestovala jen kvůli tomu, aby uklízela pro zbohatlíky.

Choval se k ní jako k malé holce, přece je dospělá, o svém životě si musí rozhodnout sama.

Bohužel z ní nikdy nebude uznávaná lékařka, jako byla její sestra, anebo právnička jako její otec.

Raději bude uklízet toalety než poslouchat pořád dokola, že je budižkničemu.

Myslela si, že otec bude rád, když konečně odjede a ukáže mu, že se umí postavit na vlastní nohy. Ale ten jí dal jasně najevo, že už ji doma nechce vidět. Při vzpomínce na tu hádku, která se odehrála před jejich domem, jí poklesla ramena.

Vztekle strčila mobil zpátky do kapsy a čekala, až přijde John.

Jeho těžké kroky slyšela už zdálky, chůzi měl velice pomalou, ale šel s takovou noblesou, že se Kessy musela usmát, i když jí zrovinka do smíchu nebylo.

„Pojďte za mnou, slečno Kessy, pokoj už je přichystán a vaše cestovní zavazadla jsou připravena v pokoji.“ Kessy Johna následovala, vše jí připadalo jako hloupý žert. John se choval tak podivně, až moc mile, a ta jeho mluva byla tak zvláštní. Možná, že se takhle lidé v Anglii chovají, pomyslela si.

John otevřel dveře do jejího pokoje. Kessy kolem něj prolétla jako myška, byla zvědavá, jak bude její ubytování vypadat.

S úžasem hleděla na velikou místnost, ze které měla pocit, že je větší než celý jejich dům.

Pokoj byl zařízený tak, aby jí v něm nic nechybělo. Útulný obývací pokoj byl propojen s ložnicí, postel byla tak velká, že by se na ní vyspali čtyři dospělí lidé, povlečení bylo z nádherného modrého sametu, posypané lístky růží.

Zrcadlová šatní skříň z masivního dřeva zabrala polovinu ložnice. Kessy se nad představou, co má ve dvou starých kufrech, musela usmát.

Chodila po místnosti a srdce jí tlouklo vzrušením, ani ve snu by ji nenapadlo, že ubytování pro služebnou může vypadat takto.

Procházela se z jedné strany na druhou a s obdivem si vše prohlížela, ani si nevšimla, že John tam stále stojí, dokud na ni nepromluvil.

„Je vše v pořádku, slečno Kessy? Náš pán nás požádal, abychom vám přichystali ten největší pokoj v celém domě.“ Kessy vůbec nerozuměla, o čem stařík mluví. Byla tak nadšená z toho, co vidí, že se zmohla jen na pouhé přikývnutí.

John za sebou zavřel dveře a Kessy zůstala v pokoji sama. Ještě chvíli se kochala krásou celého pokoje. Vše jí připadalo jako ve snu, rozhlížela se a čekala, jestli někdo nezaklepe na dveře a nesdělí jí, že je v reality show.

Takovou ostudu by nejspíš nepřežila, ani si nedovedla představit, že by měla volat domů a říct otci, že se vrací zpět, že vše byl jen hloupý žert. Tím by se jen potvrdilo to, co si o ní všichni myslí.

Jak se tak rozhlížela po celém pokoji a hledala kamery, všimla si malé obálky na konferenčním stolku v obývacím pokoji. A je to tady, pomyslela si, teď otevřu obálku a bude v ní napsáno „Vítáme Vás v reality show“.

V obavách, co nalezne v obálce, pomalinku přistupovala ke stolu, uchopila ji a otevřela. Byl v ní dopis.

Kessy se roztřásly ruce jako malému dítěti, bála se jen pohlédnout na slova, která se tam psala, ale musela se vzchopit, ať už má tu ostudu za sebou. Podívala se na úhledný rukopis a začala číst.

Milá slečno Kessy, omlouvám se, že jsem Vás nemohl přivítat osobně. Jsem velmi pracovně vytížený, tudíž nemám tolik času, ale velice by mne potěšilo, kdybyste se u nás cítila jako doma. Doufám, že jste měla příjemný let a Váš pokoj Vám vyhovuje. Veškeré informace jsem předal Johnovi, až budete ubytována a odpočatá po dlouhém letu, tak Vám John vše vysvětlí.
S pozdravem a úctou A. N. G.

Kessy položila dopis na stolek a úlevou vydechla. Nemohla se dočkat, až se osprchuje a zaleze do té krásné postele, byla tak unavená po dlouhém dnu.

Celou noc se ale převalovala a přemýšlela, kdo je ten záhadný A. N. G. Usnula až k ránu, z tvrdého spánku ji probudilo hlasité zaklepání na dveře.

Vyletěla z postele tak rychle, že si nevšimla, že má pod nohama kufry. „Au, do prkýnka,“ vyjekla bolestí. Za dveřmi se ozval známý chraplavý hlas. „Jste v pořádku, slečno Kessy? Nestalo se vám nic? Jen jsem vám přišel říct, že snídaně je přichystaná v jídelně, až budete připravená, přijďte za mnou do haly.“

Kessy seděla na zemi, držela si palec u nohy a zírala na zavřené dveře. „Za chvíli tam budu, jen se obléknu,“ odpověděla ufňukaným hlasem. Slyšela, jak John odchází. Tak tohle bylo opravdu příjemné probuzení, jestli bude takový celý den, tak to se tu dlouho neohřeji. Měla na sebe takový vztek, jak mohla zapomenout na ty zatracené kufry. Co si teď o ní John pomyslí? Že je nemehlo, které neumí ani otevřít dveře, když někdo klepe.

Oblékla si své nejoblíbenější černé džíny, vyhrabala z kufru nějaké společenské tričko, moc jich neměla, ale pro jistotu s sebou nějaké přibalila. Oblékla se, zvýraznila své oříškové oči řasenkou, vlasy stáhla gumičkou do culíku a vyšla z pokoje do haly, kde už na ni čekal John.

Usmál se na ni a zavedl ji do jídelny na snídani.

Kessy zůstala stát jako solný sloup. Ani ve snu by ji nenapadlo, že snídaně bude ve stylu švédských stolů. Na stolech nechybělo opravdu nic.

Rozhlédla se po jídelně, ale nikoho jiného nezahlédla, otočila se tedy k Johnovi a s nejistotou se ho zeptala: „Johne, kde je zbytek personálu? Pro koho je připravená tak bohatá snídaně?“ John ji jemně poplácal po rameni a vážným hlasem odpověděl: „Pro vás, slečno, náš pán si přeje, abyste se tu cítila jako doma.“

Kessy na Johna vyvalila oči. „Jako doma,“ zopakovala. Doma si vždy namazala krajíc chleba a tím byla snídaně u konce. Tohle bylo trochu příliš.

Sedla si ke stolu a přemýšlela, co má ochutnat jako první, bylo toho tolik. Nakonec si na dezertní talířek vzala krajíc bílého chleba, plátek anglické slaniny a čerstvý sýr.

Dívala se na to množství jídla, které bylo na stole, a přemohla ji lítost. Proč někdo připravuje tak velkolepou snídani pro jednu osobu, když někde ve světě lidé hladoví. Při pomyšlení, že všechno to jídlo bylo připraveno jen pro ni, přestala jíst, odložila talíř stranou a odešla z jídelny do svého pokoje.

Obavy na ni doléhaly víc a víc. John se k ní choval mile, pan neznámý A. N. G. pro ni připravuje snídani jak pro celý regiment, ještě ani nedostala žádné instrukce. Vůbec nerozuměla tomu, co se tu děje. Potřebovala vysvětlení, musí si pohovořit s Johnem, aby jí vše objasnil.

Co to má znamenat? Jak tohle vše mohl vědět? Co se to tady proboha děje?