Star Wars - Rogue One

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.egmont.cz

www.albatrosmedia.cz

Alexander Freed

Star Wars - Rogue One – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Original title: Rogue One: A Star Wars Story

Written by Alexander Freed

Copyright © 2017 Lucasfilm Ltd & ® or ™ where indicated

All rights reserved

First published in the United States by Del Rey, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o., Na Pankráci 30/1618, 140 00 Praha 4, v Praze roku MMXVII jako svou 5091. publikaci

Z anglického originálu Rogue One: A Star Wars Story
přeložil Pavel Klimeš

Odpovědný redaktor Jan Jaroš

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2021

První vydání

ISBN tištěné verze 978-80-252-3974-2

ISBN e-knihy 978-80-252-4950-5 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-252-4951-2 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-252-4949-9 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou

doporučenou spotřebitelskou cenu.

www.albatrosmedia.cz

www.egmont.cz

Před dávnými časy, v předaleké galaxii....

PROLOG

Galen erso nebyl dobrý farmář. Byla to jen jedna z jeho mnoha chyb, ale také důvod, proč byl stále naživu.

Muž rozličnějších talentů – jiný Galen schopný vytušit, jakým koloniálním plodinám se bude dařit v půdě cizího světa, nebo zjistit, zda seschlý strom nezahnívá, bez toho, aby musel odloupnout jeho kůru – by se unudil. Jeho mysl zahálející při práci na poli by se vracela k věcem, kterých se zřekl. Takový Galen by, ať už vědomě, nebo jen ze zvyku, vyhledával právě tu práci, která ho přivedla do vyhnanství. Zíral by do nitra hvězd a formuloval by teorémy kosmického významu.

Časem by tím na sebe upoutal pozornost. Jeho posedlost by ho jistě nakonec zahubila.

Přesto měl nezkušený farmář k zahálce velmi daleko; skutečný Galen, který obýval svět reality a nikoli planých fantazií, tedy neměl problém vyplnit plynoucí dny na Lah’mu, aniž by sklouzával k pokušení. Odebral vzorky bakterií z balvanů, které zde zůstaly po prehistorických sopkách, a s úžasem se podíval na věčně zelený mech, trávu a plevel, které zřejmě dokázaly vyrašit na jakémkoli povrchu. Pozoroval nespočetné kopečky svého pozemku a byl rád, že svou novou profesi ještě zcela neovládl.

Tyto myšlenky utvořil jako rovnici a pak vyhlédl z okna přes své úhledné řady pučící mrakuřice k černé půdě pláže. Blízko záhonů si hrála malá dívenka a posílala svou hračku vojáka do dobrodružství v hlíně.

„To už zase ryje? Přísahám, že ode mě se výraz povrchový důl nenaučila, ale jestli ho nepřestane vytvářet, tak budeme příští rok o hladu.“

Ta slova jen pomalu pronikla Galenovým soustředěním. Když je uslyšel, porozuměl jim, usmál se a zavrtěl hlavou. „Zemědělští droidi ty díry zasypou. Nech ji být.“

„Ach, já jsem jí ale nic udělat nechtěla. Tu holku máš na starosti ty.“

Galen se otočil. Lyřiny rty se zkroutily do úsměvu. Usmívat se opět začala toho dne, kdy opustili Coruscant.

Už se chystal odpovědět, když vtom se obloha rozezvučela zahřměním nepodobným hromu. Jedna část Galenovy mysli zúžila své soustředění a vnímala pouze ženu před ním a dceru na pláži. Jiná část situaci zpracovávala s mechanickou precizností. Bez vědomého záměru vykročil kolem Lyry, zaneřáděného kuchyňského stolu a ošoupaného gauče páchnoucího hřebíčkovou vodou po holení. Prošel dveřmi a dospěl k zařízení, které se mohlo lehce vyvinout na smetišti nějaké civilizace strojů – změti prasklých obrazovek a trčících drátů, která hrozila se při dotyku rozpadnout. Galen upravil nastavení a zkoumal video na obrazovce.

Na jeho farmě přistával raketoplán.

Konkrétně loď T-3c třídy Delta vyznačující se ostrými hranami a holým kovem. Loď pilně prohledávala krajinu, zatímco její široká křídla se složila k přistání a podsvětelné motory snížily tah. Galen si prohlédl doprovodné údaje a nechal specifikace, aby se mu uhnízdily paměti – ne snad proto, že by mohly být důležité, ale protože chtěl ještě na malou chvíli odložit, co mělo přijít. Nepustit na světlo důsledky toho, co viděl.

Zavřel pevně oči a dal si tři vteřiny, dvě, jednu.

Pak nastal čas přijmout to, že jeho rodinný život na Lah’mu je u konce.

„Lyro,“ řekl. Předpokládal, že byla blízko, ale neobrátil se, aby se podíval.

„Je to on?“ zeptala se. Její hlas zněl nebojácně, což Galena děsilo úplně nejvíc ze všeho.

„Nevím. Ale musíme –“

„Začnu,“ přerušila ho.

Galen přikývl a nespouštěl oči z ovládacího panelu.

Neměl sklony panikařit. Věděl, co je třeba dělat. Zkoušel si to nanečisto v těch vzácných dnech, kdy se o sebe farma postarala sama, nebo v těch méně vzácných nocích, kdy se mu vyhýbal spánek. Takové přípravy byly jedinou posedlostí, kterou si povolil. Otočil se k dalšímu přístroji, naťukal kód a rychlými pohyby vytrhal řadu kabelů ze zdi. V hlavě zahájil další odpočítávání; jestli smazání dat neproběhne do pěti minut, začne s fyzickým ničením zařízení.

U předního vchodu uslyšel rychlé a lehké kroky. Otočil se a spatřil vtrhnout dovnitř Jyn se slepenými vlasy a obličejem od hlíny. Svou hračku nechala na poli. Galen pocítil nečekané bodnutí u srdce a obavu – plně si vědom toho, jak absurdní –, že ztráta Stormíka ji později, daleko od farmy, bude trápit.

„Mami –“

Lyra odstoupila od stohu šatstva, datapadů a jídla na cestu, který navršila na jednu židli, a klekla si před dívkou, jejíž bledé, útlé rysy zrcadlily ty její. „My víme. Neboj se.“

Galen k nim přistoupil a počkal, až si ho dcera všimne. „Jyn, vezmi si věci. Je čas.“

Rozuměla tomu, samozřejmě. Vždycky pochopila, když o něco šlo. Ale Galen teď neměl na hrdost čas.

Když Jyn odběhla do svého pokoje, obrátil se zpět k přístrojům. Data ještě nebyla odstraněna. A byly tu i další soubory, o které se musel postarat. Soubory, které měl smazat už na Coruscantu, ale místo toho je vzal s sebou na Lah’mu. (Proč to vlastně udělal? Z nostalgie? Z nemístné pýchy?) Otevřel zásuvku plnou droidích náhradních dílů a vyndal rameno zemědělského droida. Odklopil malý panel, zabořil konečky prstů do drátů a vylovil datový čip.

„Šifrovač, prosím,“ požádal.

Lyra mu podala kovovou kouli o velikosti dlaně. Vsunul do ní datový čip, a než o sobě mohl začít pochybovat, zmáčkl spínač. Koule se zahřála a vydávala zápach podobný spáleným vlasům. Hodil ji do zásuvky se součástkami a ucítil, jak se mu stahuje žaludek.

„Jestli musíš ještě něco udělat, udělej to rychle.“ Lyřin tón byl úsečný. Světlo na ovládacím panelu senzorů začalo blikat rychleji.

„Nastav místo setkání a vezmi Jyn,“ řekl. „Já to tu dokončím.“

Lyra se prudce narovnala nad balíkem zásob. „To v plánu nebylo, Galene.“

„Přijdu tam za vámi.“

„Musíš jít s námi.“

Její oči byly tvrdé. Prosím, usměj se, pomyslel si.

„Musím pro vás získat čas,“ vysvětloval.

Světlo senzorů zhaslo. Závada se nezdála pravděpodobná.

Lyra ho jen sledovala.

„To můžu udělat jen já,“ dodal.

Proti tomuto argumentu nešlo nic namítat a Lyra se o to ani nepokoušela. Když Galen zamířil do Jynina pokoje, odkráčela do kuchyně a naťukala něco do komunikátoru.

Zachytil jen útržek z toho, co Lyra říkala: „Sawe – už je to tady. Přišel pro nás.“

Jyn tam stála s napěchovanou aktovkou u nohou. Galen prohlížel věci, které v malé místnosti zůstaly: pár hraček a postýlka. Dalo se to snadno ukrýt. Dostatečně dlouho na získání několika dalších minut. Než se vrátil ke dveřím, odstrčil na stranu panenku.

„Jyn. Pojď sem.“

Rozmýšlel si, co jí řekne; uvažoval nad dojmem, který chtěl, aby si Jyn uchovala, kdyby to všechno skončilo špatně.

„Nezapomeň –“ Dával si úmyslně záležet na tom, jak to říkal. Doufal, že jí ta slova vryje až do morku kostí. „Všechno dělám jen proto, abych tě chránil. Řekni, že mi rozumíš.“

„Rozumím,“ potvrdila Jyn.

A tentokrát samozřejmě nerozuměla. Které osmileté dítě by rozumělo? Galen v jejím hlase slyšel zaznívat vlastní pošetilost a své ego. Sevřel ji v náruči, cítil na sobě její útlé teplé tělíčko a přišel na lepší vzpomínku, kterou jí mohl zanechat.

„Mám tě rád, hvězdičko.“

„Já tebe taky, tati.“

To mohlo stačit.

Podíval se na svou ženu, která už čekala. „Galene,“ začala a veškerá tvrdost byla náhle pryč.

„Běž,“ přerušil ji.

Poslechla a vedla s sebou i Jyn. Galen si dovolil ten luxus je při tom sledovat a uslyšel dcerčino poslední zmatené: „Tati?“ Pak opustily dům a on pokračoval v práci.

Posbíral poházené věci – další hračky, Lyřino oblečení, neumyté nádobí z kuchyně – a ukryl je do výklenků ve zdi, které s Lyrou už dávno přichystali. Zkontroloval nedokončené mazání dat a vrátil se v duchu k odpočítávání. Bylo několik vteřin po pěti minutách, které tomu vymezil. To znamenalo, že než přijdou jeho hosté, bude mít co dělat.

A tak, když konečně zaslechl přidušené hlasy blížící se k domu na farmě, valil se z jeho dvou podomácku vyrobených přístrojů na zpracování dat štiplavý kouř z uškvařených obvodů. Vykročil z předního vchodu pod zataženou oblohu, aby nově příchozí uvítal.

Skupina oděná do zářivě bílé a blyštivě černé postupovala k zápraží. Vůdcem skupiny byl hubený muž v Galenově věku v dokonale čisté, slonovinově bílé důstojnické uniformě. Hlavu držel zpříma a pohyboval se odměřeně. Vánek se marně snažil rozfoukat pískově zbarvené vlasy pod jeho čapkou. Členové jeho doprovodu byli oděni do zbrojí připomínajících krovky zlatohlávka a třímali pistole a pušky, jako by se chystali do války. Vojáci kráčeli, když kráčel on, udržovali stejné tempo; Galenovi připadali jako pouhé součásti jejich nadřízeného.

Muž v bílém se zastavil ani ne tři metry od něj. „Není snadné tě najít, Galene,“ řekl se sotva patrným úsměvem.

„O to právě šlo.“ Ani Galen se moc neusmíval, i když by mohl. Mohl nechat farmu i oblohu zmizet, z vojáků by se staly jen stíny a kolem sebe by vykouzlil kancelář na Coruscantu; sám sobě by dovolil uvěřit, že se tu opět pře se svým přítelem a kolegou Orsonem Krennicem.

Ale nemělo smysl se nechat unášet nostalgií. Orson to jistě věděl stejně dobře jako on.

Orson si natahoval rukavice, a přitom se s využitím celé délky svého krku rozhlížel po poli. „Ale farmaření? Muž tvého talentu?“

„Je to klidný život,“ odrazil jeho posměch Galen.

„A asi i osamělý.“

Těmito slovy Orson odhalil, jakou hru hraje a o co mu v ní jde. Galena to nepřekvapilo.

„Ano, co umřela Lyra,“ přisvědčil Galen.

Orsonovi zacukalo v koutku úst, jako kdyby ho to zaskočilo. „Upřímnou soustrast,“ řekl. Pak pokynul vojákům a přísnějším tónem přikázal: „Prohledat dům. Vypněte všechny přístroje – prozkoumají je technici.“

Čtveřice vojáků poslušně a rychle zamířila ke dveřím. Galen ustoupil stranou, aby mohli projít.

„Nenastražil jsi tam,“ pokračoval Orson, „doufám, nějaké pasti? Něco, co by mohlo zranit vlastence konajícího svou povinnost?“

„Ne.“

„Ne,“ zopakoval Orson. „Tvoje spolehlivost se mi vždycky zdála osvěžující. Galen Erso je poctivý člověk a nezmění to stres ani jiné okolnosti.“

Vojáci mezi sebou komunikovali v domě za Galenovými zády a on přemáhal nutkání otočit se. „Možná poctivý, ale pořád jenom člověk.“

Orson rozpřáhl ruce na znamení přijetí argumentu. Vykročil, jako by se chtěl připojit k vojákům v domě, ale pak se zarazil. „Kdy zemřela?“ zeptal se.

„Jsou to asi dva nebo tři roky. Mám v tom trochu zmatek.“

„Byla to úžasná žena. A silná. Vím, že jsi ji velice miloval.“

„Co chceš?“

Říct to byla chyba. Galen jen stěží skryl trhnutí, když sám sebe uslyšel mluvit se znatelnou nervozitou. Čím déle tu hru hrál, tím víc času měly Lyra a Jyn na útěk. Místo toho mu docházela trpělivost.

Orson odpovídal mlhavě s předstíranou upřímností člověka příliš zničeného na to, aby lhal. „Projekt se zadrhl, Galene. Musíš se vrátit.“

„Máš mou maximální důvěru. I tvoji lidé.“

„Nemám,“ odsekl Orson. „Tak pokorný jsi nikdy nebyl.“

„A ty zase dost nevěříš svým schopnostem,“ odvětil klidně Galen. „Řekl jsem ti to, když jsme byli ještě skoro děti. Dokázal bys totéž, co já, ale ty jsi dal přednost fušování; raději jsi řídil lidi, než abys rozvíjel teorie. Vždycky jsem tvé rozhodnutí respektoval, ale nenech si jím zúžit vnímání světa.“

To vše byla pravda a jejím účelem bylo ranit Orsona s využitím slabých míst v jeho sebedůvěře. Galen zachovával uvážlivý a nenucený tón, který možná šel Orsonovi na nervy, ale Galena jeho vztek neděsil. Bál se jeho soustředění, výkonnosti a rychlosti; ne vzteklého běsnění.

Orson se jen ušklíbl – nucený úsměv, který se mu nepovedl. „Musíš se vrátit.“

Tolik k odvedení pozornosti. Galen se narovnal. Blížil se konec. „To neudělám. Teď patřím sem.“

„K házení hlíny lopatou? Měli jsme triumf na dosah, Galene. Chybělo takhle málo, abychom zajistili v galaxii mír a bezpečí.“

Za Galenem se ozval zvuk tříštící se keramiky, jak vojáci pokračovali v hledání. V duchu si vytvořil výčet nádobí a okrasných váz, ale pak seznam nechal být. Na ničem v domě nezáleželo.

„Pleteš si mír s hrůzovládou. Lhal jsi mi o tom, co jsme budovali.“

„Jen proto, že jsi tomu byl ochotný uvěřit.“

„Chtěl jsi zabíjet lidi.“

Orson jen pokrčil rameny. Ten argument ho nechal chladným. „Nějak člověk začít musí.“

Galen se skoro rozesmál. Vzpomínal na doby, kdy se mohl smát spolu s Orsonem a necítil jen beznadějný vzdor.

Z domu zaznívaly praskavé zvuky. Lámání nábytku na kusy a odhalování skrýší. Za chvilku bude mít Orson důkaz.

„K ničemu ti nebudu, Krennicu.“ Provokuj ho. Zapři, že ho dobře znáš. „Mozek mi už neslouží jako dřív.“ A teď už mohl jenom mluvit, už se nesnažil ho přesvědčovat, rozzlobit nebo cokoli jiného. Chtěl získat pár dalších vteřin, pár vzácných okamžiků pro Lyru a Jyn. „Nejdřív jsem si myslel, že to je jen prací – proseděl jsem pár nocí a snažil se vzpomenout si na vzorce a teorémy, ale už je neudržím v hlavě. Přičítal jsem to únavě a tomu, že jsem přestal soustředěně přemýšlet…“ Zavrtěl hlavou. „Ale je v tom víc. Zapomínám i na jednoduché věci.“

Orson si propletl prsty rukou v rukavicích a oči mu zářily krutým pobavením. „Třeba i na své dítě? Galene, jsi skvělý vědec, ale špatný lhář.“

Orson nepotřeboval, aby mu jeho vojáci nahlásili další postel nebo hračku zanechanou na poli. Galen už nemohl déle natahovat čas a nebyla žádná naděje na skrytí přítomnosti jeho rodiny na Lah’mu.

Modlil se, aby to Lyra zvládala lépe. Nikdy předtím ho nezklamala.

Galen zahnal i tuto myšlenku a představil si svou dceru v jejím náručí.

Lyra běžela s prsty sevřenými kolem křehkého zápěstí své dcery. Nešetrně ji táhla ji za sebou. Slyšela Jyn fňukat bolestí, cítila, jak vedle ní dívenka klopýtá, a toužila po tom ji zdvihnout oběma rukama, přenést ji přes kamení a přivinout ji na svou hruď.

Toužila po tom, jenže nemohla nést svou dceru a být přitom přikrčená tak, aby využila krytí mezi kopečky. Nemohla přidat dalších dvacet pět kilogramů k zásobám, které nesla na zádech, a udržet přitom stejnou rychlost. Lyra svou dceru milovala, ale láska je v ten den zachránit nemohla.

Do háje s tebou, Galene, pomyslela si, takhle nás poslat pryč.

Koutkem oka zachytila nějaký pohyb. Otočila se, aby se ujistila, že to nebyl jen vítr, rychle zalehla na vlhkou půdu a stáhla s sebou Jyn. Od běhu už ji píchalo v boku. Dotyk chladivé hlíny na těle jí dělal dobře, ale čelo ji svědilo od potu a strachu. Vyhlížela zpoza kamenů a viděla půl tuctu postav – imperiální vojáky oděné do černé zbroje vedené důstojníkem v bílé uniformě – rychle kráčet k jejich domu na farmě.

Ne, to nebyl jen tak nějaký důstojník v bílém. Ten umrlčí oddíl vedl k domu Orson Krennic. Vedl ho ke Galenovi.

„Mami –“ zašeptala Jyn a zatahala ji za ruku. „Já toho pána znám.“

To Lyru zaskočilo. Jyn však měla mozek svého otce, když už ne jeho posedlost. Její paměť byla lepší, než kdy měla Lyra.

To je Orson, takzvaný přítel tvého otce, chtěla říct. Prolhaný parchant, který si o sobě myslí, že je vizionář. Místo toho zašeptala: „Pššt.“ A přiložila Jyn dva prsty na rty a pak ji políbila na čelo. „Musíme jít dál. Dej pozor, ať tě nevidí, ano?“

Jyn přikývla, ale vypadala vyděšeně.

Společně běžely tak rychle, jak Lyra v podřepu dokázala, aby nebyly vidět. Když vedla Jyn kolem základny komunikační věže, znovu ji začalo píchat v boku. Zastavila se a pohlédla k domu. Přes vojáky neviděla na Krennica a netušila, jestli Galen vyšel ven, ale skupina se zastavila u předního vchodu. Lyra si náhle představila, jak obrněné postavy pozvedají plamenomety, mění dům na popel a zuhelnatělý kov a její manžel křičí uvnitř…

Ale věděla, že k tomu nedojde. Dokud tu velel Krennic, Galen by zůstal naživu i dlouho potom, co by ony dvě zemřely. Neměl by jinou možnost než pro toho muže pracovat, dokud nebude starý a slabý, dokud ho rozum nezačne opouštět a Impérium neusoudí, že už mu není užitečný.

Lyra si uvědomila, že se právě rozhodla.

Sundala si batoh a přehrabovala se v něm, dokud nenašla, co potřebovala. Položila balík šatstva do trávy a vzala Jyn za ramena. Dívka se třásla. Opětovala matčin upřený pohled.

„Víš, kam jít, viď?“ ujistila se Lyra. „Počkej tam na mě. Vyjdeš odtamtud, jenom když tě zavolám já.“

Jyn neodpověděla. Lyra viděla, jak jí zvlhly oči. Vnitřní hlas Lyře říkal: Jestli ji tu teď necháš, je s ní konec. Vzala jsi jí všechnu sílu.

Lyra se však zavázala kráčet určitou cestou. Manžel ji potřeboval víc než dcera.

Ve spěchu si sáhla ke krku, ohrnula hrubou látku a prsty nahmatala třepící se šňůrku. Strhla si svůj náhrdelník a pozorovala, jak se přívěsek houpe ve vánku. Do zubatého a kalného krystalu byl na jedné straně vyryt nápis. Něžně Jyn přetáhla náhrdelník přes hlavu. Holčička se nepohnula.

„Věř Síle,“ řekla Lyra a přinutila se k úsměvu.

„Mami –“

„Přijdu za tebou,“ zašeptala Lyra. „Teď běž.“

Ovinula Jyn svými pažemi – Nedrž ji moc dlouho. Nedávej jí čas na přemýšlení – otočila dívku zády k sobě a postrčila ji kupředu. Lyra sledovala, jak její dcera klopýtá mezi kameny, dokud jí nezmizela z dohledu.

Byl čas soustředit se na něco jiného. Jyn by měla být v bezpečí. Ve větším bezpečí, pokud Lyra udělá, co měla v plánu, a v ještě větším, pokud při tom uspěje, ale v každém případě byla dívka v bezpečí. Ohlédla se zpátky k domu a skupině shromážděné u vchodu, zvedla balík šatstva a vracela se stejnou cestou zpět. Snažila se držet při zemi a zrychlila, když uviděla, že čtyři vojáci vstoupili do domu a uvolnili tak pohled na Galena a Krennica stojící proti sobě. Slabě slyšela i jejich hlasy. Krennic právě úlisně prohlašoval: Nějak člověk začít musí.

Nečekala, že se jí příležitost naskytne tak brzy. Bývala by potřebovala víc času k naplánování. Avšak nemohla si být jistá, že Krennica ještě někdy zastihne s méně strážci. Narovnala se a pospíchala s balíkem pevně přivinutým k sobě.

Krennic ji uviděl první, ale promluvil pouze ke Galenovi. „Á, podívejme! Lyra vstala z mrtvých. To je zázrak.“

Galen se obrátil jejím směrem. Zřídkakdy viděla v jeho tváři takovou bolest. „Lyro…“ Díval se však za ni a hledal v polích Jyn.

Lyře se téměř chtělo usmát.

Vojáci v černém pozvedli své zbraně. „Stát!“ vyštěkl Krennic.

Lyra nechala oblečení spadnout z náruče a pozvedla blaster, který za tou kupou skrývala. Namířila hlaveň na Krennica a cítila pod svým prstem chladnou spoušť. Na vojáky se nedívala. I kdyby ji zabili, stačil jí jediný pohyb prstem.

Vojáci drželi své zbraně skloněné. Krennic se na Lyru ušklíbl. „Zase děláš problémy.“

„Neodvedeš ho,“ řekla Lyra.

„Ne, jistěže ne. Odvedu vás všechny. I tebe a tu malou. Budete si žít jako v bavlnce.“

„Jako rukojmí.“

Takový život už jednou žila. Nebo aspoň dost podobný. Nijak netoužila si to zopakovat.

Krennic vypadal nevzrušeně. „Jako ‚hrdinové Impéria‘.“

Lyra jedním uchem zaslechla Galenův hlas. „Lyro. Polož to.“ Obavy v tónu jeho hlasu působily na její paži jako těžká ruka tlačící její zápěstí dolů. Stále však blaster držela nahoře a svého manžela ignorovala.

Krennic se už neusmíval. Lyra nechala ta slova, hrozbu, doznít. Představovala si to už dříve, v duchu znovu a znovu promlouvala k muži, který jí zničil život, a skutečnost jí nyní pro změnu zase připadala jako sen. „Necháš nás jít,“ řekla. „Uděláš to, protože jsi zbabělý egomaniak. A jsem si jistá, že pokud tě tvoji nadřízení nechají žít, zase po nás půjdeš jindy, ale to nevadí. Teď nás necháš odejít. Rozumíš?“

Krennic pouze přikývl a řekl: „Neudělej hloupost.“

Cítila ve vojácích stoupající napětí. Nějak vytušila, že na ni Galen zírá v hrůze. A najednou si uvědomila, že špatně odhadla zbabělost Orsona Krennica – že se změnil za tu dobu, co se neviděli, nebo že ho vlastně ani za starých časů nikdy nepochopila.

Jyn bude i tak v bezpečí.

Snad mohla ještě pořád zachránit i svého manžela.

„Nikdy nevyhraješ,“ řekla.

Krennic vztyčil hlavu v povýšeném gestu určeném soupeři, který byl zahnán do kouta.

„Udělej to,“ vyzval ji.

Lyra zmáčkla spoušť, cítila kopnutí blasteru i v okamžiku, kdy se nedaleko zablesklo a žhavé paprsky jí rozervaly hruď. Výstřely vojáků uslyšela, až když ucítila bolest – tupé, téměř paralyzující bodání v celém těle, obalené prstenci trýzně. Svaly jí pulzovaly téměř jako napjaté provazy. Galen volal její jméno a spěchal k ní, ale ona už padala a neviděla ho. Viděla jen Krennica, který vrčel bolestí a svíral si začernalé doutnající rameno.

Kdyby Lyra mohla křičet, křičela by ne v agonii, ale zlostí. Nicméně křičet nemohla a v hořkosti se propadla do temnoty.

Její poslední myšlenkou bylo: Kéž by to Galen nemusel vidět.

Poslední, co slyšela, byl Galen volající její jméno a zlostný hlas přikazující: „Mají dítě. Najděte ho!“ Ale už byla příliš daleko na to, aby těm slovům rozuměla.

Jyn nebyla neposlušná holčička. Nerada zlobila. Když jí rodiče něco nařídili, skoro vždycky uposlechla. Ne hned, ale nakonec (skoro vždycky to bylo nakonec) ano. Nezasloužila si trest.

Věděla, že by neměla sledovat svou matku, jak mluví s tatínkem a pánem v bílém. Ale nemohla vědět, co se stane. Nemohla vědět, co vojáci udělají…

Mluvili snad o ní? Byla to její vina?

Maminka se nehýbala. Tatínek ji držel v náručí. Jyn se rozplakala, ale potlačila výkřik, protože musela být statečná. Musela být.

Viděla, jak byla maminka vystrašená. Ať byli ti cizí lidé kdokoli, Jyn věděla, že by jí ublížili také.

A věděla, co má dělat. Teď musela být hodná. Teď to musela napravit.

Při běhu se jí těžce dýchalo. Teklo jí z nosu a z očí a hrdlo se jí svíralo. V dálce slyšela hlasy, elektronické hlasy, jaké měli droidi, nebo tlumený hovor přes vysílačky. Vojáci šli za ní.

Hlasitě sípala a to ji mohlo prozradit. Tvář jí hořela jako oheň viditelný na kilometry daleko. Věděla však, kam běží. Tatínek se snažil předstírat, že je to hra, vždycky když ji vyzval, aby se utíkala co nejrychleji schovat, ale ona ho prohlédla. Jednou se na to zeptala maminky; ta ji jen vzala za ruku, usmála se a řekla: „Prostě taky předstírej, že je to hra. Tvůj otec se pak bude cítit lépe.“

Snažila se to předstírat i teď, ale šlo to těžko.

Našla skrýš, kterou jí tatínek ukázal mezi hromadami balvanů. Zvedla poklop zapuštěný do svahu a třásla se tolik, že se jí skoro nepovedlo ho vytrhnout. Uvnitř byl žebřík vedoucí do spodní části, ale Jyn zůstala u víka, které opět přiklopila. Poklopem pronikal proužek světla a osvětloval zaprášený a potemnělý vnitřek.

Přitáhla si kolena k hrudi, kolébala se dopředu a dozadu, zpívala si jednu z matčiných písniček a ignorovala svou uslzenou tvář a špinavé ruce. Tohle také patřilo k předstírání. Musela teď čekat. Nic jiného v úkrytu dělat neměla.

Maminka nebo tatínek si pro ni přijdou.

Cítila kouř a ten ji v očích pálil víc než slzy. Viděla vojáky, jak se pohybují mezi balvany, ale i když se pořád vraceli, poklopu si nevšimli. Nikdy neodhalili její úkryt. Když se denní světlo začalo vytrácet, odešli a Jyn slezla po žebříku níž.

Spodní část byla příliš malá na to, aby byla pohodlná, a byla přeplněná zásobami potravin a přístrojů, ale mohla si tam sednout. Rozsvítila lucernu, sledovala, jak její mdlé světlo kolísá v noční tmě, a poslouchala hřmění bouřky venku a dešťovou vodu tekoucí z kopce nad ní. Snažila se spát, ale nikdy neusnula na dlouho – kapky deště zatekly do jeskyně a neustále jí padaly na čelo a rukávy.

O tom neustálém kapání se jí dokonce i zdálo. O těch mokrých nepravidelných zásazích. V jejích snech občas maminka padla k zemi právě ve chvíli, kdy na Jyn dopadly kapky deště.

Když přišlo ráno, probudil ji zvuk skřípajícího kovu nad ní. Na okamžik to považovala za další ze svých snů a myslela si, že konečně dorazila maminka nebo tatínek – věřila, že to, co viděla den předtím, byla jen noční můra nebo další z tatínkových her.

Ale jen na okamžik.

Vzhlédla. Poklop se otevřel a nad ní se objevila silueta obrněné postavy s tmavou tváří zbrázděnou jizvami. Muž shlédl dolů na Jyn očima, které se zaleskly ve světle lucerny, a řekl velitelským hlasem:

„Pojď, mé dítě. Máme před sebou dlouhou cestu.“

Orson Krennic na palubě raketoplánu pozoroval Galena a přemýšlel, kdy se ten muž konečně odpoutá od nosítek, kde ležela natažená mrtvola jeho ženy. „Vezmeme ji domů,“ řekl Krennic. „Slibuji.“

Galen neřekl nic a hladil ruku své ženy.

Co jiného jsem mohl čekat, pomyslel si Krennic.

Lyra mohla žít, nebýt její pošetilosti. Krennic pro Galena a jeho rodinu riskoval život a dával Lyře až do poslední chvíle šanci se vzdát, místo aby svým vojákům dal hned pokyn k palbě. To byl nejbezpečnější způsob – jeho elitní umrlčí vojáci nebyli přívětiví, a kdyby záleželo na nich, ukončili by patovou situaci mnohem méně milosrdně.

Ona ho postřelila!

Snažil by se Lyru pro Galenův klid v duši ušetřit, protože si uvědomoval, že génius nejlépe pracoval, když neměl starosti – a ano, také na znamení srdečnosti, či snad dokonce přátelství, které s Galenem kdysi sdílel. Dobrovolné vyhnanství však Galena změnilo – už nebyl tím chladně uvažujícím mužem, který dokázal vykládat fakta bez předsudků. Vše, co Krennic řekl nebo udělal, si Galen vykládal jako další bezcitný trik intrikánského válečného štváče.

To Krennica rozčilovalo – ovšemže ho rozčilovalo tak příkré zavrhnutí tolika let vzájemného porozumění –, mohl toho však i využít. Pokud se Galen odmítne změnit (mohl se muž, který se tak rychle změnil jednou, změnit podruhé?), pak se Krennic bude chovat jako netvor, aby si zajistil jeho spolupráci.

Obvaz na rameni mu znehybňoval paži. Na celkové zotavení bude potřebovat týdny, ne-li měsíce, a čekalo ho kdovíkolik hodin strávených v nádržích s léčivou bactou. Po vyprchání analgetik bude bolest značná, to ale ještě byl schopen odpustit; na rozdíl od promarněného času.

Všechno, co Galenovi dlužil, bylo nyní splaceno.

„Tvé dítě najdeme,“ prohlásil sebejistě.

Galen nezvedl zrak od Lyřina těla (další dar od Krennica – kdo jiný by ji převezl domů na řádný pohřeb?). „Myslím, že pokud jsi ji ještě nenašel,“ zašeptal Galen, „tak už je nepravděpodobné, že uspěješ.“

Krennic se naježil, ale věděl, že je na těch slovech něco pravdy. Jyn nepochybně pomohl někdo zvenčí – signál odeslaný z domu na farmě tomu napovídal – a Krennic zatím nemohl podceňovat schopnosti jejího zachránce. Doufal, že prozkoumání komunikačních stanic, bez ohledu na to, jak moc je Galen poničil, odhalí detaily. A podle výsledků obrátí situaci ve svůj prospěch.

Pokud si Galen nebyl jist osudem své dcery – pokud jen vyslal běžný nouzový signál nebo nabídl odměnu za vyzvednutí každému pašerákovi či nájemnému lovci v dosahu příjmu –, pak by Krennicovo zarputilé pronásledování dívky mohlo Galena přimět spolupracovat. Galen by to samozřejmě nikdy nepřiznal, ale vědomí, že jeho dcera je v imperiálních rukou, by ho drželo na uzdě.

Naopak pokud Galen přesně věděl, kdo Jyn zachránil, pak možná bylo nejlepší nechat to plavat a hrozbu imperiální akce si ponechat jako podnět ke spolupráci.

To vše ale, jak si Krennic náhle uvědomil, byly starosti na pozdější dobu. Byl natolik pohlcený svým úkolem, že si ani neužíval vítězství.

Po dlouhém hledání byl Galen zpět v jeho rukou. Vědecké nezdary a konstrukční problémy sužující Krennicovy týmy už brzy zmizí. Ustavičné popichování od lidí jako Wilhuff Tarkin – byrokratů bez jakéhokoli povědomí o skutečném rozsahu Krennicových úspěchů – záhy skončí. To byly skutečnosti, které stály za oslavu.

Krennic se na Galena usmál a laskavě zavrtěl hlavou. „Tvá žena bude pochována se všemi poctami. Obřad bude hned, jak dorazíme na Coruscant. Ale mezitím… bychom si mohli promluvit o práci?“

Galen se konečně otočil a s odporem na Krennica pohlédl.

Pak téměř neznatelně přikývl.

DODATKOVÁ DATA:
ZPRÁVA VÝZVĚDNÉ SLUŽBY POVSTALECKÉ ALIANCE

[Dokument #NI3814 („Situační analýza týkající se Jedhy aj.“), s časovou značkou přibližně třináct let po odvedení Galena Ersa Orsonem Krennicem; z osobních materiálů Mon Mothmy.]

Neexistují žádné hmatatelné důkazy o meziplanetárním konstrukčním projektu, který by v obrovském rozsahu spotřebovával imperiální zdroje (živé, finanční i materiální). To na věci zůstává podstatné už od začátku našeho vyšetřování.

Přesto však, jako už dříve, považujeme toto prohlášení za nedostatečné a naši situaci za vážnou.

Je třeba zmínit, že pokračuje velké taktické rozmisťování imperiálních sil na strategicky nevýznamných světech jako Jedha, Patriim, Eadu, Horuz a dvanáct dalších. Časté výpadky komunikace analýzu tohoto rozmisťování mimořádně ztěžují a máme důvod se domnívat, že náš seznam není ani přesný, ani úplný. Nicméně víme, že se na většině zmíněných světů nacházejí zařízení těžební, výrobní nebo výzkumná a vývojová. Později jsme se dozvěděli, že několik z těchto světů má řadu nestandardních bezpečnostních protokolů dalece přesahujících imperiální normy.

Z těchto světů jsme zachytili několik oficiálních sdělení poslaných Orsonu Krennicovi, řediteli výzkumu pokročilých zbraní Impéria. Zatím je nedokážeme dešifrovat.

Z těchto světů jsme zachytili i několik komuniké poslaných jistému „Galenu Ersovi“. Zatím je nedokážeme dešifrovat ani potvrdit, zda je zmíněný „Galen Erso“ bývalý ředitel několika projektů zkoumajících vysoké energie (včetně projektu „Nebeská energie“ – viz poznámky) kdysi sídlících na Coruscantu.

Zachytili jsme několik oficiálních sdělení zmiňujících budoucí zbraňovou zkoušku neurčitého rozsahu.

Naše pokusy rozkrýt imperiální aktivity spojené s touto záležitostí vedly ke ztrátě několika agentů. Žádáme o další personál. Pokusy o navázání spolupráce se Sawem Gerrerou na Jedě byly na doporučení generála Jana Dodonny ukončeny.

Chápeme, že naše obavy jsou ve vedení rady Aliance přijímány s výhradami. Nerozporujeme, že by zdroje výzvědné služby měly být soustředěny na Senát, pokud je nějaká naděje na mírové politické vyřešení většího konfliktu. Několik analytiků odmítlo k tomuto dokumentu připojit svá jména v obavě, že by mu tak mohli dát „přílišnou důvěryhodnost“.

Co jsme zmínili výše, však není žádná konspirační teorie a nevědomost nás neochrání před tím, co buduje Galaktické impérium.

Úplné hlášení je v příloze.

KAPITOLA 1

Prstenec Kafrene byl monumentálním stavebním dílem zbudovaným z duraoceli a plastoidu, ukotveným mezi dvěma zdeformovanými planetkami v kafrenském pásu asteroidů. Byl založen aristokracií Staré republiky jakožto důlní kolonie s jediným účelem – zbavit každý kámen v okruhu deseti milionů kilometrů všech minerálních zdrojů, po kterých mohla galaxie zatoužit. Zklamání jeho zakladatelů, když zjistili, že takovéto vzácné minerály jsou v kafrenském pásu přinejlepším nedostatkové, mu vyneslo neoficiální slogan, který se ve formě křiklavého, fosforeskujícího graffiti klenul nad zadním přístavním dokem: KDE SE Z DOBRÝCH SNŮ STÁVAJÍ ŠPATNÉ.

Nyní byla z Prstence Kafrene obchodní stanice v hlubokém vesmíru a zastávka pro ty nejzoufalejší cestovatele v tomto sektoru. Mezi ně se nyní počítal i Cassian Andor.

Už měl zpoždění a věděl, že pokud nevzbudil pozornost při vylodění, tak nyní už určitě ano. Po hlavní cestě se pohyboval až příliš rychle a rameny se prodíral mezi muži, ženami a nelidmi neurčitého pohlaví. Všichni měli patřičně těžkopádný způsob chůze lidí odsouzených k životu na místě, jakým bylo Kafrene. Mezi cestou a vzdálenými kamennými uličkami stálo tisíc plechových chatrčí a zfušovaných prefabrikovaných obydlí recyklovaných z jiných kolonií; kromě hlavních cest tu neexistoval žádný územní plán, který by se neměnil téměř každý den. Dokonce i dělníci vracející se domů ve světle umělého soumraku se raději drželi velkých dopravních tepen. Cassian se snažil mírnit své tempo a spíše jít s davem než se jím prodírat silou. Nevedlo se mu to a představoval si, jak by tím asi zklamal svého mentora: Povstalecká aliance tě vycvičila líp.

Ale už byl na cestách moc dlouho, od Coruscantu po Corulag a ještě dál, přičemž měl pocit, jako by chytal volná vlákna složité tapiserie, na jejíž celou plochu nemohl nikdy dohlédnout. Draze platil ve formě kreditů, stráveného času a krve za kusé informace a opakované potvrzování dávno ověřených faktů. Už utratil příliš mnoho na to, aby se teď na Základnu Jedna vrátil s prázdnýma rukama, a začínalo se na něm projevovat zklamání.

Přešel ulici a ucítil čpavek linoucí se z ventilační šachty – zplodiny z obytného komplexu pro cizince. Potlačil kašel, vkročil do mezery mezi dvěma činžovními domy a proplétal se bludištěm průchodů, dokud nedorazil do slepé uličky sotva širší než na rozpětí paží.

„Už jsem chtěl vypadnout,“ ozval se hlas plný nervózní podrážděnosti. Mluvčí se vynořil z přítmí – člověk s kulatým oplácaným obličejem a tvrdýma očima oblečený do flekatého a vybledlého oděvu. Bezvládnou pravou ruku měl zavěšenou na pásce. Cassian na muže zaměřil pohled a snažil se roztřídit vzdálené zvuky z ulice: hlasy, rachocení skládaného zboží, nějaké syčení a něčí křik. Ale žádné pozdvižení ani skřehotání komlinků.

To stačilo. Pokud ho pronásledovali stormtroopeři, pak nebyli připraveni střílet.

„Dřív jsem to nestihl,“ odpověděl Cassian. Svou paranoiu uklidil až do zadní části mozku – tam nepřekážela, ale pro každý případ byla po ruce.

Tivik přistoupil ke Cassianovi a k ústí uličky a přitom si otřel dlaň o bok. „Musím zpátky na palubu. Pojď.“

„Kam tvá loď letí?“ zeptal se Cassian. „Zpátky na Jedhu?“

Tivik se nezastavil. Jestli bude chtít pokračovat, bude se muset za okamžik protáhnout kolem Cassiana. „Odletí beze mě,“ řekl. „Krademe tady munici –“

Cassian přenesl váhu a rozkročil se, čímž Tivikovi zastoupil cestu; nebyl velký, ale věděl, jak se udělat hrozivější. Tivik sebou trhl a ucouvl o krok zpět.

Co se týkalo informátorů, s nimiž Cassian pracoval, patřil Tivik k těm, kteří mu šli víc na nervy. I přes všechny své chyby však Tivik myšlence Povstání skutečně věřil; byl také naprostý zbabělec, který se vždy snažil utéct před morální odpovědností, k níž se zavázal. Dobře spolupracoval, když na něj někdo zatlačil. A po posledních několika dnech, kdy se po Tivikově zprávě plné náznaků snažil urychleně dostat z Corulagu, měl Cassian chuť trochu nátlaku použít.

„Máš zprávy z Jedhy?“ zavrčel. „No tak… letěl jsem pro ně přes celou galaxii.“

Tivik opětoval Cassianův upřený pohled a pak povolil.

„Imperiální pilot… jeden z těch, co převážejí náklad z Jedhy. Včera dezertoval.“

„No a?“ Zběhnutí níže postavených imperiálů nebyla neobvyklá věc. Však také tvořili zhruba polovinu pěších vojáků Povstání. Tivik to věděl zrovna tak dobře jako Cassian.

„No a ten pilot tvrdí, že ví, proč na Jedě vlastně probíhá těžba. Vykládá všem, že stavějí zbraň.“ Tivik ta slova vyplivl jako hořkou kůru. „Ty krystaly Kyber potřebujou do ní. Přinesl o tom zprávu a říká, že má důkaz –“

Cassian se v duchu probíral tím přívalem informací, porovnal je s tím, co už věděl, a pak přiřadil svým obavám nové priority. Kvůli tomu sem přišel, ale zrovna tohle nečekal. Už dříve se objevily zmínky o nějaké zbrani a všechny se – třeba na Adalogu nebo v Zemiahově doupěti – ukázaly jako nepravdivé.

Puls se mu zrychloval. Možná se nakonec na Základnu Jedna přece jen nevrátí s prázdnýma rukama.

„Co je to za zbraň?“ zeptal se.

Hlasy na ulici zesílily a ozvěna v uličce je zkreslovala. Tivik se schoulil do sebe a z malého muže se rázem stal zdánlivě ještě menší. „Hele, musím jít.“

„To ty jsi zavolal mě. Věděls, že je to důležitý –“

„Neměl jsi dorazit tak pozdě!“ odsekl Tivik. Oči měl skelné rozrušením.

Cassian nadzvedl Tivika oběma rukama a prsty mu zabořil do pásky na ruku, hrubé látky i měkké kůže. Dech toho muže byl cítit skořicí. „Co je to za zbraň?“ zopakoval Cassian otázku hlasitěji, než měl v úmyslu.

„Ničitel planet,“ zašeptal Tivik. „Tak jí říkal.“

Cassianovi přeběhl mráz po zádech.

Snažil se vybavit si stará hlášení, spekulativní dokumenty výzvědné služby, technické údaje, cokoli, co by Tivika usvědčilo ze lži. Ničitel planet byl mýtus, fantazie, nehorázný výplod z hlav fanatiků, kteří v císaři viděli hněvivého boha místo zkorumpovaného tyrana.

Spolu s mrazem po zádech přišla i zavrženíhodná směs pocitu vzrušení a zhnusení. Tohle by možná stálo za jakoukoli cenu.

Postavil Tivika co nejšetrněji zpátky na zem. „Ničitele planet?“

„Toho pilota poslal někdo jménem Erso. Nějakej dávnej Sawův přítel.“

To do skládačky zapadalo. „Galen Erso?“ chtěl vědět Cassian a snažil se potlačit ostrý tón. „Ten?“

„Já nevím! Neměl jsem ti to říkat!“ zavrtěl Tivik hlavou. „Když jsme odešli, chlapi, který toho pilota našli, hledali Sawa.“

Saw Gerrera. Zběhlý pilot. Jedha. Krystaly Kyber. Zbraň. Ničitel planet. Galen Erso. Cassian si to vše zopakoval a dospěl k závěru, že celá věc nemá jednoduché řešení. Jako by tu bylo najednou rozdáno příliš mnoho hracích karet. Tivik mohl každou chvíli vzít nohy na ramena, a Cassian proto neměl čas vymyslet ty správné otázky. „Kdo všechno o tom ještě ví?“ zeptal se.

„Nemám tušení!“ Tivik se naklonil a svůj skořicový dech pouštěl ven krátkými slabými výdechy. „Všechno se rozpadá. Saw má pravdu – zatímco vy se pořád vybavujete, zdržujete a dohadujete, my tu jedeme na doraz a všude jsou špehové –“

Tivik svůj názor nedokončil. Díval se Cassianovi přes rameno a Cassian za sebou zaslechl pohyb. Otočil se k ústí uličky. V pozici bránící vstupu, podobně jako Cassian bránil Tivikovi, stály dvě postavy v bílé zbroji a s helmami podobnými stylizovaným lebkám – imperiální stormtroopeři s puškami volně namířenými Cassianovým směrem.

Cassian potichu zaklel a nasadil úsměv.

„Co se tu děje?“ Hlas stormtroopera byl bzučivě zkreslený. Zněl úsečně, rozkazovačně, ale ne vystrašeně. Toho mohl Cassian využít.

„Ahoj,“ řekl Cassian a přehnaně pokrčil rameny. „Jsem tu jen já a můj kámoš. Jestli někoho obtěžujeme, tak půjdeme jinam –“

„Nepůjdete nikam,“ promluvil druhý stormtrooper a jeho hlas zněl netrpělivě. „No tak, ukažte mi dokumenty.“

Cassian se snažil nedívat na Tivika. Nemohl udělat nic, čím by ho donutil ke spolupráci, ani mu nařídit, aby nic nezkoušel. Stále se na stormtroopery usmíval tenkým, uklidňujícím úsměvem, přestože se mu krev vařila při pomyšlení na tu zbraň, ničitele planet. „Jo, jasně,“ řekl. „Moje rukavice…“

Prstem ukázal na kapsu. Stormtroopeři neměli námitky. Zloději byli na Kafrenu běžní a oni už bezpochyby viděli i divnější skrýše.

Když Cassian sáhl dolů a dotkl se chladného kovu rukojeti své pistole, ani jeden ze stormtrooperů nezareagoval včas. Téměř bez pohybu zápěstím stiskl dvakrát spoušť a svůj pohled odvrátil jen na okamžik, aby ho neoslnily energetické výboje. Elektrické třesknutí bylo slabé a nevýrazné díky utlumení pomocí nelegálního tlumiče, jenž byl téměř stoprocentně účinný.

Za okamžik už v uličce leželi mrtví stormtroopeři. Byl to zázrak, pomyslel si Cassian, že utlumené blasterové paprsky pronikly jejich zbrojí. Ve spravedlivějším světě by byl on tím, kdo by se tu válel ve špíně s kouřící dírou místo srdce.

„To ne!“ kroutil hlavou Tivik. „Co jsi to udělal?“

Cassian zahlédl další bílou zbroj a zaslechl hlas zkreslený vysílačkou za ústím uličky. Přijdou další vojáci, bude jich mnohem víc a tentokrát už nebudou váhat s palbou. Popadl Tivika za loket, odtáhl ho hlouběji do uličky a prohlédl si okolní zdi. Nebyly tu žádné východy ani vzduchové šachty nebo zadní dveře, ačkoli střecha byla jen o metr nebo dva výše. Šplhání nebylo jeho specialitou; nahoru by se však dostal v několika vteřinách a pak by zmizel ve spletitých hlubinách Prstence Kafrene.

Tivik rozpoznal jeho záměr. „Zbláznil ses? Nikdy odsud nevylezu.“ Tivik se snažil vyprostit z Cassianova sevření, a když ho špion pustil, upravil si pásku na ruce. „Moje ruka…“ Nemotorně se otočil k ústí uličky.

Cassian zaslechl kroky a vzdálený zkreslený křik. Prohlédl si Tivika od hlavy k patě a uvědomil si, že ten muž má nade vši pochybnost pravdu. Opravdu nemohl vyšplhat na zeď – ne bez pomoci a ne dost rychle. V nejlepším případě by se oba nahoru dostali ve chvíli, kdy by je stormtroopeři identifikovali a vyhlásili na ně hon.

„Hele,“ začal Cassian – mírným hlasem, bez náznaku nějakého nátlaku – a položil Tivikovi ruku na rameno. „Uklidni se. Jenom klid. Vedl sis dobře – je všechno, cos mi řekl, pravda?“

„Je to pravda,“ potvrdil Tivik. Jeho hlas byl hlasem zmateného dítěte.

Ještě jedna cena k zaplacení.

„To bude dobrý,“ řekl Cassian. A potřetí toho dne stiskl spoušť blasteru. Uslyšel nevýrazné elektrické zaskřehotání, ucítil spálená vlákna i horší věci a Tivik se zhroutil na zem. Naposledy slabě zasténal, jako kdyby ho někdo šťouchl ve spánku, a pak se už nepohnul.

Chytili by tě, Tiviku. Zlomili by tě. Umřel bys. A ani jeden z nás by tvou zprávu nedoručil.

Cassianovi se třásly ruce, když se vytahoval nahoru na zeď. Využíval přitom úchyty podél trubek a zrezlých parapetů a hrabal po zdi nohama ve snaze najít oporu. Slyšel za sebou stormtroopery počítat mrtvoly, a jakmile měl horní část těla na střeše, ještě zrychlil.

O necelou hodinu později už byl na palubě raketoplánu opouštějícího Prstenec Kafrene. Tvář a vousy měl zmáčené tam, kde si je v hygienické stanici otřel studenou houbou – nejen proto, aby odstranil pot z čela, ale také aby se opět vybičoval k soustředění. V hlavě mu vířila spousta myšlenek a měl ještě dost času, než odvysílá zjištěné informace Dravenovi a Výzvědné službě Aliance.

Zavřel oči a utřídil si karty v ruce.

Jedha. Měsíc poutníků. Pustý svět úzce spojený s obrovským imperiálním projektem, o němž se dozvěděli pouze díky dominovému efektu.

Krystaly Kyber. Jediná významnější přírodní surovina na Jedě. Impérium odtud krystaly přepravovalo na jiné, dosud neznámé místo.

Zběhlý pilot nesoucí zprávu pro Sawa Gerreru. Možná se mu dalo věřit a možná také ne.

Saw Gerrera. Formálně člen Povstání. Ve skutečnosti nešel tak snadno zařadit.

Galen Erso. Legendární vědec, rovněž spojený s imperiálním megaprojektem, o jehož existenci mohla Aliance pouze spekulovat. Muž, jehož zprávu měl zřejmě doručit ten pilot.

A pak ta zbraň. Ničitel planet. Noční můra galaxie navržená, postavená a vyleštěná Ersem a jeho kumpány.

Bylo toho víc, než v co mohl Cassian na své misi doufat; celá pokladnice faktů, spekulací i možných spojitostí – dost na to, aby měli analytici co dělat celé týdny, měsíce nebo i roky.

Se štěstím bude to množství stačit i k tomu, aby si v hlavě – na dlouhé cestě raketoplánem do bezpečí – znovu a znovu nepřehrával poslední smrtelné zasténání muže, kterého zavraždil.

Bodhi Rook v životě pochyboval pouze o sobě samém a dnešek nebyl výjimkou.

Jeho věznitelé mu neublížili. Jistě, vyhrožovali mu; jistě, nedali mu jídlo ani vodu a nechali ho napospas bolesti hlavy, která jako by mu pevně svírala lebku kolem nateklého mozku. Zacházeli s ním však spíše jako s věcí než jako s člověkem. Když ho vlekli přes ledovou poušť Jedhy, mluvili jen málo, pevně mu svírali paže a pochodovali tempem, jemuž – zabalen do imperiální letecké kombinézy, kterou nosil pod volným kaftanem – nemohl stačit. Na každé tři kroky věznitelů se jeho chodidla dotkla písku jen dvakrát, a proto každé tři kroky poskočil kupředu a bolestivě pocítil jejich sevření.

Říkal si, že to přežije. Udělal správnou věc, našel ty pravé lidi. A až doručí zprávu, všichni pochopí. Přijmou ho jako dobrého a statečného člověka.

Mohl jen doufat, že se nemýlí.

„Jak je to ještě daleko?“ zeptal se.

Věznitelé ho drželi natěsno; tak natěsno, že z okolní pustiny mnoho neviděl, jen bledé a nehřející slunce, nízké hory, které ohraničovaly údolí, a občasný monolit jedné z obrovských jedhských soch – hlavu přísného humanoida se rty po tisíciletích zcela ohlazenými nebo zlomené nohy zapuštěné do popraskaného a rezavého dna údolí. Když se zvedl vítr, míhaly se mu před očima volné prameny jeho dlouhých tmavých vlasů.

„Vím, že jste jen opatrní,“ řekl a snažil se znít smířlivě. „Vím, že je to chytrý – myslíte si, že bych mohl bejt špion, a špioni znamenají pro lidi jako vy trable.“

Nenaváděj je k přemýšlení o špionech, okřikl se, zatímco jiná část mozku ho nabádala: Nic neskrývej. Zachrání tě jen upřímnost.

Namáhavě se snažil obnovit své myšlenkové pochody. „Jen – jen…,“ vyrážel ze sebe vzduch přes vyprahlé rty. „Musíte mi dát šanci. Ne kvůli mně, ale kvůli sobě. Chci vám pomoct…“

Věznitelé – pět revolucionářů v otrhaných místních oděvech, každý ozbrojen nelegální blasterovou puškou – jím drsně smýkli, až rozvířil prach. Nikdo neopětoval jeho pohled. Místo toho ty zjizvené nemyté tváře sledovaly Bodhiho spoutané ruce nebo nekonečnou poušť.

Než znovu promluvil, uběhla velmi dlouhá doba.

„Máš rodinu?“ zeptal se vysokého muže, kterému z boty vyčuhoval nůž.

Odpovědí na jeho úsilí mu byl pouze kraťounký pohled.

„Já rodinu mám,“ řekl Bodhi, ačkoli to byla pravda jen zčásti.

Revolucionáři se trochu rozestoupili a beze slova změnili formaci tak, aby byl Bodhi uprostřed širokého půlkruhu. S nově rozšířeným zorným polem teď Bodhi uviděl druhou skupinu, která stála v pustině před nimi – malé, tmavé postavy proti jasnému obzoru.

„To je on?“ zeptal se Bodhi a nedostal žádnou odpověď.

Půlkruh překonal vzdálenost k druhé skupině. Nově příchozí se podobali Bodhiho věznitelům, avšak své zbraně nosili nápadněji: Gigoran s bílou srstí třímal rotační kanon, zatímco lidé na sobě měli bandalíry a opasky s detonátory. V čele nově příchozích byl Tognath, vytáhlá postava oděná do tmavého koženého oděvu, jejíž bledá, lebce podobná hlava byla pevně sevřena v mechanickém respirátoru. Tognath na Bodhiho upřel své důlky a promluvil v dialektu se silným přízvukem: „To je ten pilot. Pohněte!“

Stačilo jedno Tognathovo gesto a obě skupiny se rychle a s vojenskou přesností sloučily. Když se na něj Gigoran zamračil, Bodhi sebou trhl a pocítil nával studu; než se upsal Impériu, nelidé ho neznervózňovali.

Přiměl se k soustředění. „Takže… ty jsi – ty jsi Saw Gerrera?“ zeptal se spíše s nadějí, než že by opravdu očekával odpověď.

Někdo se zasmál. Tognath si Bodhiho prohlížel s výrazem, který mohl být opovržením.

„Ne?“ Bodhi zavrtěl hlavou. „No, tak to jen ztrácíme čas, kterýho moc nemáme. Musím mluvit se Sawem Gerrerou! Pořád jim to říkám –“ pohnul ramenem k jednomu ze svých původních věznitelů, „– dřív než… než bude pozdě.“

Zdálo se mu, že slyší další smích. Mohl to sice být jen vítr prohánějící se v písku, ale stačilo to k prohloubení jeho hněvu.

Potřebujou tě. Musíš je přimět, aby to pochopili.

„Musím do města Jedha. Jsme teď bůhvíkde –“ Jeho hlas přerostl v křik naplněný zlostí. „Říkám, že mám důležitou zprávu, rozumíte?“

Postřehl nad sebou stín, pak ucítil, jak mu vlasy pocuchala hrubá látka, zachytila se na brýlích posazených na čele a přejela mu těsně přes nos, knír i bradku. Záři slunce nyní viděl přes šev pytle, který měl přes hlavu. „Hej!“ vykřikl a snažil se tkaninu nekousat. „Hej – jsme na jedný lodi, zapomeňte na chvíli na moji uniformu…“

Pořád mluvíš, říkávala mu jeho matka, ale přitom toho moc neřekneš! Nauč se naslouchat, Bodhi Rooku.

Mluvení bylo jediné, co mu teď zbývalo.

„Musím mluvit se Sawem Gerrerou,“ křičel. Úpěnlivě prosil, zatímco jedny ruce pustily jeho paže a vystřídaly je jiné, velice silné ruce toho Gigorana. „Víte co? Prostě mu řekněte – řekněte mu to, co jsem já řekl vám, a pak se mnou bude chtít mluvit.“

Abych se sem dostal, vzdal jsem se všeho. Chci vám pomoct!

Někdo mu pevně utáhl pytel pod bradou, takže ho teď při dýchání škrábal na krku.

Bodhi Rook přemýšlel o důvodu, proč se vrátil na Jedhu, a přitom zjistil, že nenávidí Galena Ersa.

Jyn nebyla vydána na milost Impériu poprvé. Někdy si své problémy dokonce i zasloužila – nemohla mít za zlé nějakému druhořadému diktátorovi, že ji nařídil odvléct z ulice a uvrhnout do vazby, když skutečně plánovala vyhodit jeho loď do povětří a ukrást mu zbraně. Už na ni mířili puškami, cítila, jak jí výboje omračujících bodců vystřelují až do páteře, a obecně už vytrpěla to nejhorší, co měli stormtroopeři dovoleno použít.

Současná situace se lišila tím, že Jyn poprvé neměla únikovou cestu. Žádní parťáci vyčkávající za zdmi věznice, až budou moct vyrazit dveře; žádná šance s chamtivým bezpečnostním důstojníkem, kterému by slíbila (ať už vylhanou, nebo skutečnou) odměnu; dokonce ani nůž, který by schovala tak, aby ho strážní neobjevili.

Došli jí přátelé. Do pracovního tábora na Wobani přišla sama. Očekávala, že tu sama i umře a že to velmi pravděpodobně nebude vůbec dlouho trvat.

„Špatný sny?“ Vzdychání a pískání přestalo. Hlas zněl jako škrábání po tabuli.

„Ani ne,“ řekla Jyn.

„Ani ne,“ zopakovala Jyn.

„Ano,“ odpověděla Kanálnice.