Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Sarina Bowen: Když jsme se skrývali

Vydání první

Copyright © 2014 by Sarina Bowen

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2443. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Year We Hid Away vydaného

v roce 2014

Český překlad © 2021 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design by Karnes Coffey Design

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1617-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1618-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Sarina Bowen

Když jsme se skrývali

The Ivy Years (2)

ČÁST PRVNÍ

„Ať si to znamení zakryje, čím chce,

přece ji bude pořád bodat do srdce.“1

Nathaniel Hawthorne, Šarlatové písmeno

1. kapitola

Úkol brankáře 

Scarlet  

Jakmile jsem zaslechla, že se otevírají vrata garáže, vyskočila jsem.

Ani jsem nemusela vyhlédnout z okna, protože bylo jasné, že rodiče odjíždějí. Když máte před domem zaparkované tři novinářské dodávky, tahle vrata se nezvedají jen tak pro nic za nic. Během posledního roku si zpravodajské stanice pořídily tisíce snímků naší garáže. To kdyby se náhodou ukázalo, že je tam něco zajímavého.

Teď ale není času nazbyt.

Sotva auto mých rodičů odjelo, měla jsem už skříň dokořán. Vytáhla jsem sportovní tašky, které jsem měla už sbalené, a krabici s knihami. Jedno zavazadlo po druhém jsem odtahala po schodech do předsíně.

Potom jsem vyšla znovu nahoru, vytáhla ze zásuvky stolu dopis na rozloučenou a položila ho doprostřed postele.

Mami a tati, spletla jsem si termín nastěhování. Začíná to ve 3. Takže jsem už na cestě. Večer zavolám. Omlouvám se za zmatky. Mám vás ráda, S.

V tom kratičkém vzkazu bylo tolik polopravd, až to není hezké. Jenže takhle to v domě Ellisonových prostě chodí. Upravujeme pravdu, kdykoli se to hodí. Děje se to takhle celý můj život, i když mi trvalo sedmnáct let, než jsem zjistila, kam až všechno to podvádění sahá.

To poslední, co jsem vzala dolů, byla moje kytara Jordan. Bez ní bych se nikam nehnula.

Potom jsem ještě naposledy vyběhla nahoru do svého pokoje. Ne že bych k tomu měla sentimentální důvody. Pokoj to je sice nádherný – prostorný a s pěkným nábytkem z javorového dřeva – ale během posledního roku se z něj stala moje vězeňská cela.

Posledním úkolem bylo dovléct do šatny moje hokejové vybavení. Brusle, brankářskou hůl, betony. Všechno jsem schovala a doufala, že je matka nějakou dobu nenajde. Už takhle se mohla zcvoknout ze všeho, co jsem se během posledních pár týdnů rozhodla udělat. Čím víc oddálím hádku ohledně faktu, že chci s hokejem praštit, tím lépe.

Zavřela jsem dveře šatny a přistoupila k oknu, aby se mrkla skrze žaluzie. Na trávníku postávali tři kameramani. Porušovali tím zákon. Neměli na našem pozemku co dělat. Místní poldové ale dodržování tohohle pravidla nevymáhali. Pro mou rodinu nehnuli prstem. Kdyby náš dům hořel, pochybuju, že by se obtěžovali ho uhasit.

Novináři venku na trávníku nejspíš klábosili o sportu, počasí nebo o čemkoliv jiném, co asi tak řeší, když zrovna netočí. Jeden z nich míchal karty, což nejspíš znamenalo, že se za chvíli posadí na zahradní křesílka a rozehrají spolu partičku pokeru.

Skvělé.

Ještě jednou jsem seběhla schody a otevřela dveře, co vedou ke garáži. Otcův bodyguard dveře zavřel, tak jako obvykle, když odjížděl. Aspoň k něčemu je ten magor dobrý. Rodiče ho označují za „našeho řidiče“, ale to je jen další eufemismus. Nikdo nechtěl mluvit o tom, proč ho tu je potřeba.

Jenže člověk, který byl obviněn z několikanásobného obtěžování dětí, se cítí prostě bezpečněji, když mu při odchodu z domu kryje záda bývalý vojenský odstřelovač.

Co nejrychleji jsem hodila všechny svoje věci do auta a co nejtišeji zavřela dveře. Za volantem jsem si procházela, jestli mám všechno. Měla jsem kabelku včetně svého nového řidičáku. Taky jsem měla všechna zavazadla a Jordana.

Ale na hokej nic.

Správně.

Nastartovala jsem motor a zároveň stiskla otvírač garážových vrat. Učili mě, že rozjet auto, aniž bych mu dala čas na zahřátí, se prostě nedělá. Tohle byla ale zoufalá situace. Ten fajnový německý motor mi to bude muset odpustit, protože jsem na svojí straně teď potřebovala moment překvapení.

Jakmile se moje SUV mohlo protáhnout pod vraty, která se stále ještě zvedala, vystřelila jsem po příjezdové cestě. Výhled na ulici mi bohužel blokovaly novinářské dodávky. Musela jsem proto na chvilku zastavit, abych se rozhlédla.

Kameraman se nejistě zvedl od karet. Před chvílí zahlédli a také fotografovali otcovo auto, jak odjíždí – pro jistotu, kdyby se to dneska hodilo do zpráv. Měli ho zachyceného.

Já jsem pro ně ale nebyla zajímavá, hlavně ne o víkendu před Svátkem práce. A už vůbec ne, když jsem jela sama .

Viděla jsem, že nikdo z nich nesahá po kameře. JO!

Opatrně jsem vycouvala – protože narazit do novinářského vozu by mi únik zrovna moc neusnadnilo – a vyrazila jsem ulicí. Srdce mi divoce bilo, ještě když jsem projížděla kolem dalších domů v našem úhledném univerzitním městečku v New Hampshiru.

Konečně jsem utekla. Na tenhle okamžik jsem čekala celý rok.

Tím, že jsem se takhle vyplížila, jsem se vyhnula srdceryvné scéně na téma „naše báječná dceruška odjíždí na univerzitu“, kterou by moje matka vystřihla před televizními kamerami. S těmihle vystoupeními na povel jsem skončila.

Zrovna tak jsem se tím vyhnula loučení s otcem. Ani před tím, než se to celé zvrtlo, to mezi námi nebylo zrovna dobré. Byl pro mě vždycky jako otec z minulého století – přísný a nikdy na mě neměl čas, tedy dokud jsem si neobula brusle. (To si čas udělal, ale přísný byl tak jako tak.)

Už dřív byl náš vztah chladný, ale teď je doslova mrazivý. Býval workoholik a teď tráví veškerý čas v polohovacím křesle ve své pracovně. Už jsem tam ani nechodila, vzduch tam je plný jeho vzteku a mlčení.

Občas jsem ho ale pozorovala a přemýšlela, jestli udělal všechny ty věci, z nichž ho obvinili. A proč. A jak jsem s ním mohla tak dlouho žít pod jednou střechou, a vůbec nic netušit.

Mám hromadu nepěkných otázek. Pokud bych je ale vyslovila nahlas, stejně bych nikomu z rodiny nemohla věřit, že mi na ně po pravdě odpoví.

Rychle jsem po vedlejších silnicích mířila k dálnici číslo 91. Na Sterling v New Hampshiru se ve zpětném zrcátku dívala Shannon Ellisonová. Odteď za devadesát minut už to ale bude Scarlet Crowleyová, kdo v Harknessu v Connecticutu vyleze z auta.

„Scarlet Crowleyová,“ zašeptala jsem si pro sebe. Musím se naučit na své nové jméno slyšet. Bude to zvláštní. Řekla bych ale, že to nebude zdaleka tak divné jako vzdát se hokeje. Začala jsem hrát, když mi bylo pět. Čtrnáct let pro mě hokej znamenal celý můj život. V jedenácti se ze mě stala brankářka a v brance jsem strávila tolik času, že jsem chytala góly i ve spánku.

Práce brankáře není jenom hnát se po puku. Měl by taky sledovat veškeré dění na ledu – jak se tam rozvíjí drama dřív, než puk vyletí směrem k brankové síti. Naučila jsem se všimnout si, kdo má u sebe puk, už jen z toho, jak drží ramena. Studovala jsem protivníky a předvídala, kdo vystřelí a kdo nahraje. Sledovala jsem dění stejně jako šachista – připravuje se několik tahů dopředu na všechny možnosti.

Moje škola vyhrála tři poslední státní mistrovství v řadě.

V obýváku stojí řada trofejí, které dokazují, jak dobrá jsem brankářka. Ještě před rokem jsem si myslela, že jsem si ta ocenění zasloužila. Jenže se ukázalo, že nejsem tak skvělá, jak jsem si myslela.

Práce brankáře je předvídat mezery v obraně. V tomhle jsem však selhala. Když začaly do našich životů prosakovat nehezké zvěsti o mém otci, vůbec jsem to nečekala. Ani trochu. Všechen ten hnus mě tvrdě srazil na zem a vyrazil mi dech, jako pořádná šlupka do hrudníku.

Můj předchozí život skončil. Měla jsem na to rok, abych si zvykla, takže jsem se přes šok a popírání dávno přenesla. Teď už zbývá jen plán B. Není sice dokonalý, ale nic jiného nemám.

O dvě hodiny později jsem se ocitla na vydlážděné cestě na nádherném nádvoří. Nedokázala jsem však jen tak obdivovat gotickou architekturu a dokonale zastřižené trávníky, protože momentálně hrozilo, že mi srdce snad vyskočí z hrudi.

Dnes jsou asi nervózní všichni prváci. Moji spolužáci se nejspíš stresují, že se ztratí nebo jací budou jejich spolubydlící. Já jsem se ale nejvíc děsila něčeho docela jiného. Bude mít kancelář studentského oddělení v záznamech správné jméno? A co bych sakra dělala, kdyby neměli?

Když jsem se dostala do přední části fronty, tiše a plná úzkosti jsem čekala, zatímco příjemná žena s dokonalým vystupováním listovala seznamem studentů. Tiše během hledání mumlala moje zbrusu nové jméno . „Scarlet Crowleyvá. Scarlet Crowleyová. Scarlet Crowleyová.“

Začala jsem se potit.

Prošla počátek abecedy, kde bych měla být, a otočila na poslední stránku. Stálo tam: Změny a doplnění.

„Aha, tady jste,“ rozzářila se. Podala mi papírovou kartičku, díky níž získám studentskou průkazku. „Ztratila jste se nám, ale už jste se našla.“

Doufala jsem, že se neplete.

S lesklou, nově vyhotovenou průkazkou s čerstvě vyraženým jménem jsem vyhledala Vanderbergovu budovu, vchod A. Když jsem průkazku přiložila ke skeneru, zámek uspokojivě cvakl. Vlekla jsem sportovní tašku po mramorovém schodišti až do druhého poschodí. V každém patře jsou dva pokoje a mezi nimi dveře označené Koupelna . Nemusela jsem zkoušet klíče, protože pokoj 31 už byl otevřený. Nakoukla jsem dovnitř a uviděla dvě dívky, každá byla ohnutá na jiném konci sytě červeného koberce. „Zdravím.“

Obě naráz zvedly hlavu a bezostyšně si mě začaly prohlížet. Jedna z dívek měla nádherné blond vlasy a druhá zase hnědé vlasy stažené do culíku.

„Ahoj! Jsem Katie!“ vyhrkly obě zároveň.

Zapamatovat si jejich jména očividně nebude těžké. Takže tohle mám v kapse.

„Já jsem Scarlet,“ odpověděla jsem a natlačila do pokoje svou obří tašku.

Culíková Katie naklonila tázavě hlavu. „Já myslela, že naše třetí spolubydlící měla být nějaká Shannon?“

„Jo, to se změnilo,“ vysvětlovala jsem. „Shannon nedorazí.“ Protože jsem ji nechala doma.

„Aha,“ poznamenala Blond Katie. „Odkud jsi, Scarlet?“

„Z Miami Beach,“ odpověděla jsem. Pro kontrolu: Byla jsem uvnitř třicet vteřin a už jsem tak dvakrát až třikrát lhala, podle toho, jak to počítáte. A pokaždé to byla lež jako věž.

Musela jsem třikrát na parkoviště, než jsem konečně nastěhovala všechny svoje věci. Ani jedna Katie mi nenabídla pomoc. Místo toho si zdobily stůl fotkami z domova a snažily se rozhodnout, která z prváckých seznamovacích akcí zní asi nejslibněji.

Jsem ale až moc šťastná, že tu jsem, než aby mě jejich lhostejnost trápila. Navíc je pokoj 31 v nádherné starobylé budově ve tvaru U. Dvě Katie a já jsme dostaly třípokoják s malou ložnicí pro Culíkovou Katie a trochu větší pro Blond Katie a mě.

V našem bytě se také nachází obývák obložený dřevem s lavičkou u okna a výhledem na nádvoří.

Je to prostě boží.

„Potřebujeme gauč, jakože fakt nutně,“ prohlásila Blond Katie. „Venku prodávají nějaké použité.“

„Tak jo, počítejte se mnou,“ přidala jsem se hned jako nějaká horlivka. Po tom osamělém roce bez přátel jsem prostě chtěla být jednou z nich. Ani jsem toho od nich moc nepotřebovala. Nepřišla jsem kvůli popularitě ani tu nějak vyniknout. Jen jsem chtěla zapadnout.

I když jsem proto musela pořád dokola lhát.

„Mrknem na ně cestou do jídelny,“ navrhla Blond Katie.

„Bezva,“ souhlasila jsem.

O hodinu později jsem obě Katie následovala z naší koleje do Turnerovy budovy. V Harknessu byli studenti rozděleni do dvanácti kolejí. Skoro jako v Bradavicích, ale bez moudrého klobouku. Každý prvák ubytovaný ve Vanderbergově byl ve skutečnosti zařazen do Turnerovy koleje, ale tam budeme bydlet až příští rok. Teď jsme ubytováni s ostatními prváky na Nádvoří prváků.

Přejela jsem kartičkou před branou Turnerovy koleje a znovu uslyšela ono uspokojující cvaknutí. Těžko jsem skrývala nadšení, když Culíková Katie bránu otevřela a podržela nám ji. Scarlet Crowleyová je tu, lidi! Povedlo se mi utéct.

Jídelna v Turnerce byla staromódně honosná. Měla klenutý strop ve výši dvou pater, vitrážová okna s mramorovými parapety a u jedné zdi obří krb. Šla jsem za Katie & Katie do kuchyňské části, kde jsme se snažily vyznat v různých frontách k samooblužným pultům.

„Fajn, to nebylo zase tak těžký,“ prohlásila Blond Katie, jakmile jsme našly tři volná místa u sebe.

„Jídelna v mém internátu tak pěkná nebyla,“ vykládala Culíková Katie. „Vždycky tam byl cítit lančmít.“

„Fuj,“ připojila se Blond Katie. „Kam jsi chodila do školy ty, Scarlet?“

„Učila jsem se doma,“ lhala jsem. Celé léto jsem vypilovávala svou novou identitu. Mohla jsem říct, že jsem chodila na školu v Miami, ale představovalo by to riziko, že potkám někoho odtamtud. A to by byla prekérka.

„Páni,“ vyhrkla Culíková Katie. „Vypadáš přitom fakt normálně!“

Rozesmála jsem se. Kdyby jen tušila.

Tu noc jsem se probudila a lapala po dechu. Na chvilku jsem nevěděla, kde jsem. Pokoj byl zvláštní a pořád jsem se cítila jako v tom snu.

Zdá se mi celý rok. Samozřejmě jsem v něm hrála hokej. To není noční můra. V tom snu jsem však vyrazila z brankoviště, abych chytla puk, který mi unikal. Dav burácel a chtěl, ať ho pošlu pryč od naší sítě. Puk ale letěl dál do jakési temné díry. Hlasy kolem mě byly stále naléhavější, jenže ta díra byla tmavá a děsivá a já ho odtamtud nechtěla tahat. Vnitřní instinkt mě zastavil.

V tu chvíli jsem se vždycky probudila, celá zpocená.

Celkem o ničem, co? Člověk by řekl, že můj mozek přijde s něčím lepším, jako motorovka, zombíci nebo upíři. Pokaždé to ale byl tenhle sen.

Otočila jsem se na úzké posteli a poslouchala, jak Blond Katie chrápe. Obě Katie se doslechly o party mimo kampus, kam jsem se nechala dovléct. Pila jsem z plastového kelímku teplé pivo a řádně se pohupovala do rytmu příliš hlučné hudby. Úplně jsem nepochopila, jaký ta slezina měla účel, ale obě Katie cestou zpátky počítaly desítky telefonních čísel, co si přidaly do telefonu.

„No a ten hráč lakrosu s tetováním? Bože – ten byl tak sexy!“ Blond Katie byla nadšená.

„Slyšela jsem, že má piercing… tam dole!“

Následoval jeden výbuch smíchu za druhým. Obě Katie vypadaly jako ten typ holek, které se vyznají . Znaly jméno toho fotbalového rozehrávače i v jakém je bratrstvu. Znaly názvy budov tajné společnosti rozesetých po kampusu – zvláštních žulových staveb bez oken. („Má se jim říkat krypty,“ zdůrazňovala Blond Katie.)

Začínalo být celkem zřejmé, že obě Katie mají mnohem víc společného jedna s druhou než se mnou. Obě zbožňují Sephoru! Obě na střední hrály pozemní hokej! Obě poslouchají Maroon 5! LOL a OMG a WTF!

Nejde o to, že bych žárlila. To zrovna ne. (Pozemní hokej? Ale no tak.) Byla jsem si ale dobře vědoma, že za poslední rok se mezi mnou a zbytkem světa otevřela propast, kterou ani kompletní změna identity nedokázala překonat. Na rok jsem se přestala života účastnit a stala jsem se pozorovatelem – sledovala jsem a přemýšlela. Předtím jsem byla akční a podnikavá.

Bývala jsem jako některá z těch dvou Katie. Tedy spíš jsem bývala Shannon. Ale… to je fuk.

Abych se zabavila, představovala jsem si, jak bych asi oběma holkám prozradila o sobě pravdu. Copak by se asi stalo s těmi jejich nadšenými výrazy?

No víte, Katie & Katie, nejsem z Miami, i když jsme tam vždycky jezdili na prázdniny. Vlastně jsem z New Hampshiru, kde byl můj otec slavným hokejovým hráčem a trenérem. Vyhrál s Torontem Stanley Cup, ještě než jsem se narodila. Když jsem byla malá, trénoval obranu Medvědů, a pak dělal trenéra na univerzitě, když jsem šla do školky.

Pokud by nebyly příliš bystré hokejové fanynky, jejich tvářičky by stále v tuhle chvíli sálaly nadšením, protože by myslely na všechny ty sexy sportovce, které jsem během let potkala.

Můj otec taky založil nadaci, aby se mohla ta méně šťastná děcka po celé Nové Anglii učit hokej zadarmo. No nebylo to od něj laskavé? Především když zvážíte fakt, že táta odjakživa byl – a pořád je – neskutečně agresivní kretén. V hokeji vám za tohle ale ještě připlatí. Nicméně život mu šel hladce – a můj taky – dokud se asi před rokem jedno děcko ze sousedního města nerozhodlo se zabít.

Kdybych tohle říkala nahlas, výrazy obou Katie by se možná začaly znepokojeně krabatit, ať už čtou, nebo nečtou celostátní noviny.

Ten kluk – jmenoval se Chad – zanechal vzkaz. A v tom vzkazu oznámil světu, že když mu bylo dvanáct, můj otec ho opakovaně znásilnil.

V tomhle bodě by kterákoliv Katie, jež má všech pět pohromadě, vyrazila opačným směrem. Jejich váhavá přátelskost vůči mně by tenhle druh temnoty nikdy nevydržela. Nezáleželo by na tom, že jsem se o otcových údajných zločinech dočetla v New York Times, stejně jako všichni ostatní.

Za ten poslední rok jsem se o špatných zprávách něco naučila. Nedostanou se k vám rychle jako ty ve filmech. Nikdy to nebyl půlnoční telefonát nebo zaklepání na dveře během večeře. Skutečné špatné zprávy – ty hodně ošklivé – přicházejí pomalu. Půlnoční telefonát bývá jen předehrou k dalším lahůdkám. Následuje jedna novinářská dodávka před vaším domem, potom dvě. A pak deset. A i když všechny zmizí, je to jenom dočasné. Protože tři další chlapci vyrukují s podobnými příběhy. A všechno to začne nanovo.

Když jsem oběma holkám pověděla, že jsem se učila doma, skoro jsem si přála, aby to byla pravda. Loni mi zůstala jedna jediná kamarádka. Jeden člověk při mně stál, zatímco se ke mně celé město otočilo zády. A bylo to ještě horší. Nezáleželo na tom, že mě nikdo z trestného činu neobvinil. Nikdo kromě mojí kamarádky Anni si už vedle mě nikdy nesedl. Celý rok jsem nebyla na jediné oslavě nebo akci, protože se ze mě stal vyvrhel. Hokejový tým mě odvolal z pozice kapitánky sotva dva týdny poté, co mě zvolili. Dokonce i trenér začal upřednostňovat mladší brankářky. (Pokud jsme neprohrávaly. To pak neměl problém mě nasadit.)

Už je to skoro rok, co se veřejné mínění o mém otci zvrhlo ve zděšení. Zatkli ho a obvinili z nejhorší věci, kterou může člověk udělat. A nezáleželo na tom, že jsem o tom nevěděla – a pořád skutečně netuším, co se opravdu stalo. Jsem produktem úchyla a vyrostla jsem v úchylném domově. A kdokoliv se ke mně ve městě choval slušně, riskoval, že se do toho všeho namočí.

Takže asi není zrovna velká záhada, proč jsem šla v létě k soudu a požádala o změnu jména. Když to celé právně prošlo, zavolala jsem na studijní oddělení v Harknesské a dala jim nové informace.

Shannon byla pryč a zrodila se Scarlet. Doufala jsem, že mě může zachránit.

Ještě pořád hrozí, že mě někdo pozná a práskne. S tím jednoduše nemůžu nic dělat, pokud bych nezkusila nějaké směšné přestrojení. Naštěstí na Harknesskou chodí jen jediný člověk, co se mnou studoval na střední. Andrew Baschnagel byl o dva ročníky výš a pamatovala jsem si o něm jen to, že byl pořádný podivín. Bylo tu nějakých pět tisíc studentů a s Andrewem jsem nikdy nemluvila, takže jsem se to rozhodla risknout.

Ne že bych měla zrovna na vybranou.

Scarlet Crowleyová nemá Facebook ani Twitter. Kdybyste si moje jméno vygooglili, moc byste toho nezjistili. (Naštěstí, protože jsem si to dopředu nezkoušela.) Očividně existuje paní Scarlet Crowleyová, která učí algebru v osmé třídě základní školy někde v Oklahomě. Soudě podle toho, co z jejích tříd žáci tweetují, moc oblíbená u nich není.

Ale prosím vás. Kdyby si vás měli splést s nerudnou učitelkou, která dává často testy, nebo by vás považovali za dceru údajného pedofila, teď známého po celé zemi, co byste si asi vybrali?

Já teda vždycky učitelku matiky.

2. kapitola

Čau, Stalkerko  

Scarlet

T ak jo, milá univerzito. Jdeme na to.

Byl to fajn pocit kráčet slunečným zářijovým dnem na svoji první přednášku. S ohledem na Svátek práce začínala škola až v úterý, takže jsem mířila do sálu, kde se vyučoval úvod do statistiky. Tenhle předmět jsem potřebovala pro studium medicíny a měla jsem z něj trochu obavy. Položila jsem si tašku na podlahu vedle prázdné židle a rozhlížela se kolem po ostatních studentech, kteří plnili místnost, jako kdyby mi to, že je bedlivě prozkoumám, mělo ukázat, jestli na tohle mám, nebo ne. Jsou tu další nervózní prváci? Nebo tu budou samí ostřílení matematičtí géniové?

Výsledek mého průzkumu nebyl zrovna povzbudivý. Viděla jsem hodně hubených kluků s rozježenými vlasy. A široko daleko nikdo jako Katie.

Moje pátrání po místnosti skončilo, když mi pohled dopadl na široká ramena dvě řady přede mnou. Patřila mimořádně hezkému týpkovi s hromadou tmavě zrzavých vlasů. Otočil hlavu a přistihl mě, jak si ho obdivně prohlížím. Příliš pozdě jsem sklopila oči.

Naštěstí v tu chvíli začal profesor hovořit. Všechny pohledy se obrátily dopředu, kde se představoval hubený muž v naškrobené bílé košili. „Rovnou se ponoříme do konceptů odhadu a dedukce. Pustíme se do práce.“

Pevně jsem svírala pero a začala si dělat poznámky. Během půl hodiny bylo zřejmé, že statistika je předmět, který by se měl servírovat s kafem. Když profesor nakreslil na bílou tabuli další graf, sjela jsem očima k jediné zajímavé osobě v téhle místnosti.

Jeho vlasy měly úžasně hřejivý odstín – jako tmavý karamel se špetkou kajenského pepře. Vypadal urostle, ale ne jako fotbalová hora masa bez krku. O jeho hrudník bych si dokázala opřít hlavu. Zabývala jsem se hrou svalů na jeho paži, když si zapisoval poznámky, náhle však zvedl hlavu a  znovu se na mě podíval.

Och. Přistihl mě hned dvakrát. Hrůza.

Zbytek hodiny jsem se soustředila na profesora. Jakmile s výukou skončil, popadla jsem věci a vyrazila ven. Moje další přednáška – z hudební teorie – se konala až o tři budovy dál a měla jsem jen pár minut na to, se tam dostat. Přednášková místnost očividně ale nebyla tam, kde jsem si myslela. Vytáhla jsem z tašky mapu kampusu a připadala jsem si jako pitomý prvák, což jsem ostatně taky byla. Srovnala jsem si v hlavě strany a vyběhla správným směrem. Když jsem konečně dorazila ke dveřím, někdo mi je podržel.

„Díky,“ vyhrkla jsem.

„Za málo,“ odpověděl mi hluboký hlas. Zvedla jsem hlavu, protože jsem v něm zaslechla náznak pobavení.

Byl to on – ten hezoun s nazrzlými vlasy. Zazubil se na mě. Ukradla jsem si chviličku, abych se pokochala pihami na jeho nose, než jsem se kolem něj rychle protáhla dovnitř.

Tentokrát jsem se posadila dopředu, abych nebyla v pokušení zírat.

Bridger

Prvních dvacet minut hudební teorie šlo dobře. Profesor začal vysvětlovat, jak zvukové vlny rozvibrují lidský ušní bubínek. Věda mě vždycky lákala a tahle látka byla jednodušší než přednášky z chemie, na které jsem chodil. To byl nářez.

Pak se ale hodina stočila docela jinam.

„Když se zvuky zorganizují do melodie a ta je hrána pomalu a v mollové tónině, posluchač často zesmutní,“ vykládal profesor. Přitočil se k přehrávači s reproduktorem a pustil tříminutový úryvek Mozartova Requiem.

Ozvala se pomalá a tichá hudba. Když začala nabírat na síle, zvukové vlny prostupovaly dřevěnými stoly a okenními tabulemi, vlasy vzadu na krku mi úplně vstávaly.

„Zavřete oči,“ vyzval nás profesor.

Poslechl jsem a nechal se unášet zvuky houslí a latinského zpěvu sboru. Ta hudba působila hrozivě a dramaticky. O tom nebylo pochyb. A úplně jsem tomu propadl. Celého mě pohltila nahrávka skladby, která se poprvé hrála před více než dvěma sty lety.

Kdybych se na tenhle kurz zapsal před rokem, možná by mě to tak nesebralo. Jenže jsem teď dostával docela zabrat. Kdyby můj život byl film, soundtrack pro tento rok by se psal v celkem zlověstné tónině. A nemohl jsem s tím vůbec nic dělat. Mohl jsem jen zatnout zuby a vydržet.

Skladba skončila a přednášející začal vykládat o tempu a rytmu. Dělal jsem si poznámky a snažil se sžít se s neznámým pojmoslovím. Nikdy jsem se o vážnou hudbu nezajímal. V tomhle čase ale nebyla žádná lepší volba a k absolvování školy jsem potřeboval víc uměleckých a literárních předmětů. Harknesská měla v tomhle dost požadavků – chtěli, abych byl víc než jenom vědátor. A hokejový hráč.

Bývalý hokejový hráč.

Koncem týdne si všichni mí spoluhráči nabrousí brusle a nahlásí se na ledě. Budou zase procvičovat střelby a dohadovat se, s čím si objednají pizzu.

A co budu dělat já? Jíst nudle a vrtat se v přehledu, který jsem si sepsal, abych na nic ze svého nabitého rozvrhu nezapomněl. Tenhle rok to bude hitparáda přednášek, brigád a studia. A péče o dítě.

A udržování tajemství.

Nedokázal jsem ani spočítat všechny možné způsoby, co by se mohlo totálně pokazit. Mohl bych přijít o práci na částečný úvazek nebo onemocnět. Nebo by mohla onemocnět moje malá sestra. Máma se může dostat do křížku se zákonem. Je to sáhodlouhý seznam. I kdyby se nic z toho nestalo, pořád jsem zranitelný. Univerzita by mohla zjistit, co skrývám – tajemství, co má třicet dva kilo a zrzavé vlasy – a vykopnout mě.

Seděl jsem tedy v honosné staré učebně, v zatuchlém prostředí jedné z nejstarších univerzit v Americe, ale byl jsem jako na jehlách.

Dvě řady přede mnou seděla dívka, kterou jsem nachytal, jak na mě zírá během hodiny statistiky. Teď si podepřela hlavu jednou rukou a lesklé vlasy se jí svezly ke straně. Odhalila tím krémově bílou kůži na krku, a kdybych seděl blíž, byl bych v pokušení se natáhnout a zkusit prsty její hebkost. Psala si do sešitu před sebou poznámky, jako by na tom závisel její život.

Hned mi bylo jasné, že s takovou pílí v první den školy je z prvního ročníku. Nepochybně.

Minulý rok touhle dobou bych se díval po třídě prvaček pohledem někoho, kdo si obhlíží nabídku švédského stolu a zvažuje, čím začít. Do konce roku už o mně mezi spoluhráči koloval vtípek. „Jaký je Bridgerův typ?“ Odpověď zněla: „Cokoliv, co dýchá.“

Říkejte si, co chcete, ale existuje důvod, proč jsem si tak užíval… no, prostě proč byl ze mě takový kurevník , pokud nechcete být moc úzkoprsí. V určitém ohledu jsem už věděl, kam můj život povede. Ne že bych vyloženě předvídal, v jaké situaci přesně budu. Bylo mi ale jasné, že to jde do háje – že si moje máma koupila jednosměrnou jízdenku do pekel. Loňský rok byl moje poslední šance si jen tak bezstarostně flámovat. Tak jsem to tak udělal. A ničeho nelituju.

Takže mi odpusťte pár delších pohledů na hezkou holku sedící dvě řady přede mnou. Protože občasný pohled je asi tak všechno, co si teď můžu dovolit.

Po přednášce jsem zamířil do zrenovovaného studentského centra, abych si koupil sendvič a chvíli četl. Jenom prváci a superšprti začnou ve škole makat hned první den výuky. Jenže tenhle semestr bude tím nejtěžším v mém životě, a tak jsem potřeboval, aby to fungovalo.

Usadil jsem se k poslednímu prázdnému stolu. Než jsem se mohl zabrat do čtení, zahlédl jsem tu pěknou holku z ranní přednášky, jak se prodírá davem a hledá, kam si sednout. Měla přesně ten prvácký výraz laně omráčené reflektory auta. Ze zadní kapsy sukně jí trčela mapa kampusu. Když sjela pohledem ke mně, ohnul jsem se až úplně k zemi, rozepnul batoh a vytahoval si poznámkový blok s hudební teorií.

Počítal jsem do deseti. Zvedl jsem se přesně ve chvíli, abych viděl, jak ta dívka vystřelila k mému stolu, protože se domnívala, že je prázdný.

Zabralo to naprosto dokonale.

Když jsem se objevil na svém místě, zastavila se kousek ode mě. Krk jí zrudl, zamrkala na mě a snažila se vymyslet, jak to uhrát. Její tvář říkala: Krucinál. Zase on.

„No tak už si sedni,“ zasmál jsem se, položil knihu se sendvičem na stůl a ukázal na prázdnou židli.

Po chvilce posunula na stůl krabičku se salátem a colu bez cukru.

„Nekoušu,“ oznámil jsem jí. „Teda pokud nejsi krůta a coleslaw s ruským dresinkem v žitném sendviči.“

Poslechla mě a tváře jí žhnuly. „Přísahám, že nejsem žádná stalkerka.“

Usmál jsem se a rozbalil si sendvič. „Ne, vážně? Stalkeři obvykle nevypadají tak vyděšeně, když vidí někoho, koho sledují.“

Potřásla hlavou. „To jenom… Kašli na to. Divná náhoda.“

„Takže…,“ nadhodil jsem. S těmi růžovými tvářemi vypadala roztomile. Uvažoval jsem, co ještě bych mohl říct, aby se takhle začervenala.

„Takže…,“ zvedla vidličku.

„Budeš pokračovat jak ve statistice, tak v hudbě?“

„Asi,“ odpověděla. „Jedno z nich si užiju a to druhé mě nejspíš zabije.“

Její oči měly zajímavou oříškovou barvu. Byla opravdu přitažlivá, ale ne ve stylu sexbomby. Tvářila se o něco vážněji než holky, na které letím obvykle. K ní to ale tak nějak pasovalo.

Ne že bych si ji snad měřil nebo tak něco. K čemu by to bylo?

Napila se limonády a olízla si rty. Špička jejího růžového jazyka mě v tu chvíli rozptýlila a já zapomněl, o čem jsem to mluvil. Přednášky. Jasně. „Vidím to stejně.“

„Že jo?“ souhlasila „Statistika bude náročná, ale potřebuju ji kvůli přípravce na medicínu. Říkala jsem si, že ji prostě nějak přežiju.“

„Aha.“ Usmál jsem se. „Takže jsi prvačka. Jak ti to zatím jde?“

„No, dneska jsem tu druhý den, takže ti ještě dám vědět.“

„Spolubydlící v pohodě?“

Ušklíbla se. „Asi by to mohlo být horší.“

„Dívej se na to z té lepší stránky. Za dva roky můžeš dostat jednolůžák.“

„Už se na to těším.“ Zabodla vidličku do salátu. „A ty si necháš oba předměty?“

„Ano. Statistika je jasná věc. Jenom jsem ji doteď nenacpal do rozvrhu. Teorii hudby si ještě rozmyslím. Potřebuju v úterý a ve čtvrtek nějaké přednášky a tohle mi připadalo jako brnkačka. Teď si tím ale už nejsem moc jistej. Všechny ty kecy o intervalech a půltónech. Jako by zapomněl mluvit anglicky.“

„Hm, fakt?“ Opřela se, čímž se jí top trochu vyhrnul. Snažil jsem se nenakukovat na obnaženou kůži na jejím pasu. „Jak je možné, že rozumíš statistice, ale hudbě ne?“

„Říkám si, že hudba je jedna z věcí, co se zničí, když ji budeš zkoumat moc dopodrobna. Jako astronomie. Dřív jsem se moc rád díval na hvězdy. Teď spíš uvažuju, jestli se dívám na červenýho trpaslíka, nebo bílýho obra.“

„Takové to nebude,“ slíbila. „Určitě se nemusíš bát, že si při poslechu oblíbené písničky začneš najednou říkat: ‚Tohle by rozhodně znělo mnohem líp v c moll.‘ Je ale dost možné, že se stane pravý opak. Uslyšíš skladby, které jsi ještě nikdy neslyšel. Pochopíš, proč tu skladbu díky změně stupnice uprostřed najednou vnímáš úplně jinak.“

„Dobře, ale některý věci jsou hezký, ať už jim rozumíš, nebo ne.“

Potom se usmála a mě to naprosto zasáhlo. Najednou už nebyla jen hezká, ale přímo oslňující.

„Dobře. Hezké, ať už tomu rozumíš, nebo ne… Třeba jako umění?“

„Jasně. Nebo ženské tělo.“ Zazubil jsem se a čekal. A bylo to tu – zas jí zčervenaly tváře.

Polkla. „Dobře… Copak ale tyhle věci nejsou o to krásnější, když jim rozumíš?“

„Nad tím se musím zamyslet, Stalkerko.“

Obrátila oči v sloup. „Takhle mi, prosím, neříkej.“

„Jenže já musím. Protože jsi mi doteď neřekla, jak se jmenuješ.“

Zrudla ještě víc. „Pravda. Jsem Scarlet.“

„Bridger…“ Potřásli jsme si, Scarlet se však mračila. „Jsi hokejista, Bridgere?“

V tu chvíli se stáhla do sebe.

„Budu tam,“ slíbila.