Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Jude Deveraux: Zapomenutá vražda

Vydání první

Copyright © 2020 by Deveraux Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2418. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Forgotten Murder vydaného

nakladatelstvím MIRA v roce 2020

Český překlad © 2021 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2021 Martina Černá

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1542-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1543-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Jude Deveraux

Zapomenutá vražda

1

OXLEY MANOR, HOTEL V ANGLII

PŘED DVĚMA LETY

Puck nečekala, že najde nějaké tělo. Rozhodně nehledala kostru muže, na něhož si zřejmě už nikdo nepamatoval. Jak jen ho oplakávala, když zmizel. Její matka ji tehdy okřikla, ať přestane fňukat, že ve čtrnácti nemůže vědět, co je to láska.

Ona to ovšem věděla!

Nyní, o mnoho let později, byla stále na Oxley Manor a dnes ráno se ukrývala před matkou – jako obvykle. Absurdita toho, že jí bylo osmatřicet a stále se schovávala před matkou, jí nebyla lhostejná. Kdyby nedostala darem svoji milovanou chatičku, už by z Oxley dávno odešla. Nejspíš.

Místo, kde žila, přinášelo své výhody. Dneska se chystala zajít do rezervace na severním konci stotřicetiakrového pozemku. Dala si pozor, aby vypnula zvonění telefonu, uložila ho do náprsní kapsičky a zapnula na knoflíček. Až jí matka nevyhnutelně zatelefonuje a nedovolá se jí, prohlásí, že mobil opět zapomněla. Nechtěla, aby někdo zjistil, že ho používá pro fotografování všemožných rostlin, které našla na pozemcích, aby je mohla katalogizovat.

Jeden z farmářů jí prozradil, že jeho babička tu chodívala sbírat divoký tymián se žlutými lístečky. Bylinku pak používala při výrobě věnců, jež poté prodávala.

Rezervace sestávala z tuctu oplocených akrů, o nichž majitelka, paní Guilfordová, prohlašovala, že musejí zůstat nedotknuté. Žádné stroje, dokonce ani lidé přes ně nesměli přejít. Jen divoká zvěř. Nechala všude rozmístit cedule varující před nebezpečím, ovšem všichni věděli, že paní Guilfordová se snaží získat nějaké ocenění, které by pak využila pro publicitu svého hotelu.

Na okraji lesa plného trnitého křoví se Puck zastavila a poslouchala. Dokázala slyšet to, co jiní ne, a vidět to, co ostatním ušlo. Nikdo tu nebyl. Byla štíhlá a věděla, jak se pohybovat, aniž by vyrušila rostliny či zvířata. Dokonce ani ptáci před ní neutíkali.

Na bráně byl zámek a Puck věděla, že klíč visí na háčku v kuchyni, ale neodvažovala se ho vzít. Někdo by ho mohl postrádat. Místo toho plot přelezla. Uvnitř pomalu vykročila, za sebou zanechávala jen pár polámaných rostlinek. Nechtěla, aby kdokoliv zjistil, že tu byla.

Ušla docela dlouhou vzdálenost, asi tak přes plochu čtyři akry. Šípky jí poškrábaly nohy a něco ji kouslo do krku. Po několika hodinách, kdy nespatřila žádný divoký tymián, uvažovala, že by se vrátila.

Rozhodla se vydat jinou cestou, aby po sobě zanechala co nejméně stop. Ušla však jen pár kroků, když se pod ní země náhle propadla. Letěla snad tři metry, naštěstí však přistála na mechu a léta se rozkládající vegetaci. Bylo to relativně měkké přistání, přesto zůstala omráčená.

Zvedla se do sedu a zkontrolovala se, jestli nemá něco zlomeného. Kotník ji bolel a bude mít modřiny, ale jinak vypadala v pořádku.

Když zvedla pohled, viděla nad hlavou oblohu. Brzy začne pršet a ona je na dně široké, hluboké díry. Zdi se skládaly částečně z kamene, částečně z holé země. Nahoře se nacházela vinnou révou porostlá stříška z velmi starých železných mříží. Byly tak zrezivělé, že když na ně po jedné straně stoupla, tyče se zlomily.

Otázka nyní zněla, jak se dostane ven.

Postavila se a zkontrolovala mobil. Fungoval. Nejrozumnější by bylo zavolat si pomoc. Jeden z farmářů by mohl dorazit s lanem a vytáhnout ji.

A co pak? Byla někde, kde neměla co pohledávat. Lidi by ji s radostí sjeli na tři doby. Chovali by se k ní jako k pitomci. Vyhrožovali by jí. Podle zákona by jí mohli zakázat přístup na pozemek. Ani nechtěla pomyslet, co by na to řekla její matka.

Následky nestály za to, aby si zavolala pomoc.

Zatímco Puck hledala způsob, jak se dostat ven, uvažovala, k čemu ta díra sloužila. K chlazení potravin? Ke skladování zeleniny? Vypadala, že je několik stovek let stará. Vršek někdo v jisté době přikryl – a pak nechal shnít. Na zemi se povalovalo pár zvířecích koster. Ubozí tvorečkové sem spadli a nedokázali se dostat ven.

Zahýbala nohou, aby zjistila škody. Nijak zlé. To bylo dobré znamení, protože bude muset nahoru vylézt. Kameny po stranách byly příliš hladké, příliš velké, aby po nich vylezla, ale uvažovala, že by mohla v hlíně vytvořit opěrné body pro nohy.

Zvedla pohled a uviděla, že pár stop od vrcholku je místo, v němž byla vydlabaná římsa. Podél okraje rozpoznala kameny. Vypadaly, že je tam někdo nastrkal. Nad římsou země ustupovala a visely tam kořeny, které by mohla použít, aby se vytáhla nahoru. Pokud se dokáže dostat na ten výběžek, vyleze ven sama bez pomoci.

Podrážky bot měla silné a nebyly dost ohebné na šplhání. Radši poleze bosa. Rozvázala si tkaničky a zula se. Zbývala otázka, co s botami. Uvázat si je kolem krku, zatímco poleze? Příliš rušivé.

Hodila jednu botu nahoru na římsu. Prvním hodem minula, ale druhým bota přistála nahoře. Napopáté tam dostala i tu druhou. Když pár kamenů padalo dolů, zakryla si hlavu.

Šplhání bylo jednodušší, než se původně domnívala. Roky lezení po stromech jí pomáhaly správně umístit nohy.

Nedošlo jí, jak moc byla vyděšená, dokud nedošplhala na římsu. Úlevou se opřela o kameny. Když popadaly, bylo jí to jedno. Bylo fajn dostat se ze dna – a být v bezpečí. Zbytek cesty nahoru už bude hračka.

Opřela se o lokty a dala si pár minut, aby se jí zpomalilo bušení srdce. Škoda že nikdy nebude moct nikomu vyprávět o tomhle dobrodružství. Místo toho bude muset vršek téhle velké jámy zakrýt a doufat, že sem nikdo další nespadne.

Přitáhla si kolena k hrudi a promnula kotník. Tím pohybem se sesunula hlína natolik, že uviděla na podlaze římsy cosi kovového. Když to vylovila, zjistila, že jsou to hodinky, špinavé a zrezivělé. Snažila se rozeznat ciferník, ale na to bylo příliš velké šero. Uvažovala, jak se sem dostaly. Hodil je někdo do jámy?

V hlíně byly i nějaké klacíky, a tak jedním z nich trochu zaryla kolem sebe. Copak je tu ještě ukrytého? Byla příliš velká tma, než aby něco viděla, a tak vyndala z kapsy telefon a rozsvítila baterku. Rozpoznala hlínu, kamínky a větvičky. Nic zajímavého.

Už se chystala světlo vypnout, když jí došlo, že to, co drží, není klacík. Byla to kost.

Se zalapáním ji upustila. Pomalu, v obavě z toho, co uvidí, si posvítila do všech stran. Za ní, hluboko ve stínech, se natahovala celá lidská kostra. Na lebce ulpívaly prameny tmavých vlasů. Pod kostmi ležely kousky rozkládajícího se oblečení.

Když Puck vypnula světlo, celá se třásla. Chvějícími se prsty tiskla tlačítka, aby zavolala matce. Přijď sem pro mě! Zachraň mě! chtělo se jí křičet.

Ne! pomyslela si a hovor zrušila.

Dovedla si představit, co by se stalo, kdyby o svém objevu někomu řekla. Přišla by policie a reportéři se svými foťáky. Hotel by byl plný turistů, kteří zbožňují děsivé příběhy. Oxley Manor by se stalo zápisem v knihách o Místech smrti.

Puck se několikrát nadechla a podívala se na cestu nahoru. Telefon a hodinky schovala do kapsy a vylezla ven.

Jakmile se dostala na vrchol, začala zvracet. Žaludek se jí svíjel a zvedal, než se vyprázdnil.

Stále bosky se doplazila k jednomu stromu a posadila se. Potřebuje čas, aby si rozmyslela, co má dělat. Když se jí srdce dostatečně uklidnilo, podívala se na hodinky.

Za pomoci palců očistila zadní stranu a pak ji zvedla na světlo. Byl tam vyrytý nějaký nápis.

SEANU THORPEOVI. PRVNÍ CENA. 1991.

Puck se opřela o kmen a zavřela oči. Sean byl její přítel, opravdový přítel. To, že jeho tělo bylo pohřbené tady v hlíně, byl důkaz, že neutekl, tak jak všichni tvrdili.

Puck nikdy nevěřila tomu, co se o něm povídalo. Ta aféra. Zrada. Dokonce ho obviňovali i z toho, co se stalo později. Slyšela je, jak říkají: „Nebýt Seana, Nicky by byla pořád ještě naživu.“

Puck jim všem vysvětlovala, že Sean takový nebyl. Kdyby nic jiného, nenechal by koně bez jídla a vody. „Něco se mu stalo,“ křičela. „Vím, že ano.“

Nikdo ji ovšem neposlouchal. Rozhodně ne policie.

Uložila hodinky do kapsy, zakryla otevřenou jámu větvemi a odešla z rezervace.

Další dva roky na ten pozemek nevstoupila. A nikdy nikomu neprozradila, co viděla.

Její jedinou reakcí na hrůzy toho, co objevila, byla skutečnost, že se uzavřela ještě víc do sebe. Vždycky byla samotářka, ale to, co viděla, ještě prohloubilo její pověst jako „divné“ a „jiné“. To jí ovšem nevadilo. Lepší než být tím, kdo na Oxley Manor přivedl vraždu.

Její mlčení však nebylo tak úplně altruistické. Bála se, že osoba, která tam Seana hodila, objeví její boty. A že ta osoba bude vědět, co tam našla.

OXLEY MANOR

SOUČASNOST

Puck byla právě mimo dohled ve spíži, když poprvé zaslechla jméno Sary Medlarové.

„Nikdy jsem o ní neslyšela,“ říkala Puckina matka paní Isabelle Guilfordové, majitelce Oxley Manor.

„Zaplatila za zrestaurování tohohle místa, paní Aikenová,“ vysvětlovala Isabella. „Dlužím jí –“ Mávla rukou. „Ani na to nechci myslet, ale jen vám povím, že ji nemůžu odmítnout. Spolu se svými dvěma společníky přiletí za tři dny z Floridy.“

„Dům je ale uzavřený.“ Puckina matka praštila těžkou měděnou konvicí na velký dubový stůl. I když už uběhly celé roky, odmítala přijmout, že se z jejího milovaného Oxley Manor stal hotel.

„A proto sem chce přijet. Bere s sebou svou neteř a čestného vnuka Jacka.“

„,Čestného vnuka‘,“ zamumlala Puckina matka a pustila se do krájení mrkve. „Nejspíš očekáváte, že pro ně budu vařit.“

Isabella zatnula zuby. Protože hotel byl celý březen zavřený a nebyli tu žádní hosté, ano, paní Aikenová se bude muset postarat o vaření. Bella věděla, že popudlivá starší žena bude s radostí šéfovat tomu, co stále považovala za „svoji“ kuchyni, ale zároveň jí bylo jasné, že ji bude muset přemluvit. Ach, proč, proboha, nemůže Sara přijet, když se to tu hemží zaměstnanci?

„Budou jenom tři?“ zeptala se paní Aikenová. „A všechno Američani? Nevím, jak udělat pizzu. Nebo ty kilové hamburgery.“

Bella se ovládla, aby neprotočila panenky. Místo toho se vypjala v ramenou. „Tento víkend budeme mít plný dům. Celkově sedm hostů. Všichni kromě Sary odjedou v pondělí. Její dva společníci vyrazí na výpravu po Vysočině.“

„No a co ona?“ vyptávala se paní Aikenová. „Co bude ona dělat?“

„Předpokládám, že máte na mysli Saru. ,Ona‘, jak ji nazýváte, si může dělat, co sakra chce. Ale bude tu sama, aby mohla psát.“

„O čem?“ vyštěkla paní Aikenová.

Bella se rukou opírala o rám dveří. „To nevím. Říkala, že na internetu objevila nějaký starý příběh, na který už všichni zapomněli. Něco o párečku milenců, kteří spolu utekli.“ Vešla do haly.

„Počkejte!“ zavolala paní Aikenová a Bella se ohlédla do kuchyně. „Myslíte to děvče a muže ze stájí?“ Hlas měla ochraptělý.

„Asi ano. Já jsem tu tehdy ještě nebyla.“

„Kdo všechno sem přijede?“ zašeptala paní Aikenová.

Tentokrát Bella obrátila oči v sloup. „Nepamatuju si jejich jména. Sara říkala, že byli součástí nějakého klubu a tu noc, kdy spolu pár utekl, pořádali nějaký večírek.“

„Nadine, Byon, Clive a Willa,“ odříkávala paní Aikenová tiše. „Nikdo další nezbyl.“ Tvář měla zsinale bílou.

Bella nad tím neuvažovala, ale paní Aikenová tu nejspíš byla tu noc, kdy pár uprchl. Podle výrazu starší ženy Bella věděla, že by s ní měla soucítit. Proč je to pro ni ale tak traumatizující? „Ano, myslím, že jsou to ta jména. Sara si s nimi chce promluvit. Mám dojem, že chce ty uprchlíky použít do děje své knížky.“ Bella si povzdechla. „Protože už ale přestala psát a odešla na odpočinek, nedává to moc smysl. Nejspíš se jen nudí. Každopádně budou potřebovat něco k snědku. Mohla byste se o to postarat? Jestli ne, najmu nějakého dodavatele jídla.“

Paní Aikenová působila, že není schopna slova, ale její přikývnutí Belle stačilo. Za pár minut dorazí šest dívek na úklid a ona na ně musí dohlédnout. Rychle prošla chodbou. „Už žádné drama,“ povzdechla si a pak si pospíšila otevřít hlavní dveře, když se ozval zvonek.

Puck byla mezitím stále ve spíži, nikým neviděna. Sledovala matku, jak se pokouší vložit nakrájenou mrkev do hrnce. Ruce se jí příšerně třásly. Upustila mrkev na podlahu a pak vyrazila k zadním dveřím.

Puck vyklouzla ze spižírny, prošla domem a pak ven. Rychle se vrátila do svého domku a popadla notebook. Chtěla si zjistit, kdo je tahle Sara Medlarová. O třicet minut později se opřela na židli, se srdcem bušícím až v krku. Přečetla si všechny články: šedesát milionů výtisků, celé roky v žebříčku bestsellerů New York Times a tak dále. To pro ni nic neznamenalo.

To, co bylo důležité, byl malinkatý článeček v  Miami Sun Sentinel . Jakýsi reportér psal, že se šušká, že Sara Medlarová spolu se svou neteří a „skoro vnukem“ vyřešili dvě dávné vraždy. „Vraždy, na které už všichni zapomněli,“ napsal reportér.

Když byly dvě ženy Morrisovy brutálně zavražděny, lidem to bylo natolik jedno, že si ani nevšimli, že zmizely. Byly to zapomenuté vraždy. Policie to popírá, ale šušká se, že ten případ vyřešilo trio Medlarových.

Puck zírala na obrazovku. Se Seanem to bylo stejné. Všichni na něho zapomněli. A co Diana? Leží její tělo v té odporné jámě spolu se Seanovým a ona si ho nevšimla?

Uvařila si hrnek čaje a posadila se zpátky. S dalšími, kdo byli v Nickyho partě, se nestýkala. Po té příšerné noci už nikoho nechtěla vidět. Nyní však začala uvažovat, co se s nimi stalo.

Zbytek dne strávila pátráním a čtením.

2

„Co myslíš, že má za lubem?“ zeptal se Jack.

Seděli v letadle do Londýna, díky Saře v první třídě. Kate a Jack dostali místa uprostřed, každé ze sedadel se dalo proměnit v lůžko, zatímco Sara si hověla přes uličku. Obrazovky měli vypnuté.

„Ptáš se mě, jestli věřím, že si chce teta Sara jen vyrazit na dovolenou a že doopravdy uvažuje o napsání dalšího románu?“

Jack se pousmál. „Přesně na to se ptám.“ Počkal na její odpověď.

„Je to záhada.“

Uchechtl se tomu dvojitému významu: záhada jako proč a možná záhada, kterou je třeba vyřešit.

Kate změnila téma. „Nevadilo Gilovi, že se bude muset postarat o tvůj podnik?“

„Byl rád, že se mě zbaví. Tvrdil, že jsem tak emocionálně zapletený do přestavby domu Morrisových, že se se mnou nedá vydržet, a…“ Jack se odmlčel, nechtěl opakovat slova svého předáka. „Bude v pohodě.“

„Potřebuješ si odpočinout.“

„A co ty? Myslíš, že bez tebe Realitní agentura Kirkwoodová přežije?“

Kate si natáhla nohy na dlouhém sedadle. Před pár měsíci prodala velký dům své šéfové a díky provizi si mohla dovolit na chvíli vypnout. Nějaké peníze poslala své matce a pak uspokojila svou lásku k oblečení několika značkovými kousky z Outnetu. Zbožňovala výhodné koupě! „Myslím, že si beze mě povedou dobře. Co víš o tom hotelu?“

„Jen že před pár lety Sara vysolila pěknou částku na jeho renovaci.“

„Muselo to být ještě předtím, než se dala dohromady s tebou, jinak by poslala tebe s tvým opaskem s nářadím, aby ses o to postaral.“ Sara byla tichým společníkem v Jackově stavební společnosti od chvíle, kdy mu bylo osmnáct.

„Fajn, tak co za tím je?“

„Myslím, že se nudí,“ připustila Kate. „Spoustu let psala dvě knížky za rok. To je čtvrt milionu slov. Pak odešla na odpočinek. Měla jen spoustu volného času.“

„Takže hodně cestovala. Poznávala svět.“

„Ano, pak koupila ten obří dům a řekla ti, abys ho opravil. To bylo vzrušující.“

„Já, nebo ten dům?“

„Ten dům, samozřejmě.“ Kate se usmívala.

„A my se k ní nastěhovali.“

„To bylo rozhodně vzrušující,“ potvrdila Kate.

„Zvlášť když jsme rozlouskli pár vražd.“

„Za což se nám nedostalo žádného uznání.“

„Ty chceš, aby nám lidi klepali na dveře a žádali, abychom vyřešili něco, co se stalo jejich prastrýčkovi před padesáti lety?“

„Myslela jsem, že se bavíme o tetě Saře,“ odtušila Kate. „Jestli o mně, pak jdu spát.“

„Vedle mě,“ zamumlal Jack.

„Chovej se slušně, nebo si vyměním místo s tetou Sarou.“

Jack si položil ruku na srdce.

„Proč nás posílá až do dalekého Skotska, zatímco sama chce zůstat na Oxley Manor?“ hloubala Kate.

„Aby nám poskytla čas být o samotě? Jenom my dva a spousta vřesu? Hej! Věděla jsi, že díky svým předkům bych mohl nosit skotské korunovační klenoty? Jak bych podle tebe vypadal v kiltu?“

Kate při té představě několikrát zamrkala. Jack byl velice pohledný mladík. Mírně zavrtěla hlavou, aby si ji pročistila. „Zpátky k mé tetě. Během posledního roku –“

„– klidu,“ doplnil Jack.

„Ano, během posledního roku klidu a míru se teta Sara různě zaměstnávala, ale…“

„Nešlo o nic, co by plně zaměstnalo její mozek.“

„Správně. Mám dojem, že jde spíš za něčím než pryč od něčeho,“ uvažovala Kate.

„Proč si to myslíš?“

„Já, ehm, jsem si trochu ten hotel proklepla.“

„Ne! Ty? Nevinná Kate?“

Přimhouřila oči, ale Jack se jen usmál. „V roce 1994 mělo na Oxley Manor pár přátel večírek. Dva z nich pak vyšli ze dveří a už je nikdy nikdo neviděl.“

„Muž a žena?“

„Ano.“

„To mi nezní nijak zvláštně. Prostě chtěli vypadnout někam, kde je nikdo nezná. Sám jsem si to několikrát přál.“ S pohledem na Kate dodal: „Samozřejmě než jsem potkal tebe. Co dalšího jsi objevila?“

„To je všechno, co jsem našla. Byl to malinký článek v místních novinách.“

„Nezní to moc záhadně. Proč si myslíš, že to nějak souvisí s tímhle výletem?“

„Bylo to důležité natolik, že teta Sara použila ten výstřižek jako záložku v knížce, kterou četla. Byla o skutečných zločinech. Nedívej se na mě takhle! Byla jsem na tu knížku zvědavá a ten papírek prostě vypadl ven.“

„Takže podle tebe má v plánu zůstat v tom hotelu a prozkoumat, co se stalo, zatímco my dva vyrazíme do roztomilého Skotska? To se mi líbí.“

„Necháš ji, aby všechno vyšetřila úplně sama?“ Zněla doopravdy šokovaně.

„Dělala průzkum pro svoje romány ještě předtím, než jsem se narodil. Neprozrazuj jí, že jsem to říkal! Ještě nezjistila, že už jí není šestadvacet.“

Kate se na něho zadívala. „Teta Sara možná neví, kolik jí je, ale my ano.“

Jack zasténal. „Prosím, už žádné záhady na řešení. Já chci na tu dovolenou na Vysočinu. Vyrostl jsem na Floridě. Jsem zvědavý na chladné počasí. Když u nás teplota klesne na dvacet stupňů, zapnu topení. Sara mi na tuhle cestu koupila svetr. Je z vlny.“

„Já vyrostla v Chicagu a zima se přeceňuje. A můžeš si jet, kam chceš.“

„Ty mě necháš pobíhat po Vysočině v kiltu jen tak samotného?“

„Jestli to chceš, tak jo.“

Jack zavřel oči a nic neřekl.

„Neexistuje žádný zákon o tom, že bys nemohl nosit kilt v Anglii,“ poznamenala jemně.

Jack s úsměvem otevřel oči. „Myslím, že bychom měli počkat, až tam dorazíme a zjistíme, co se děje.“

„Máme plán!“ Kate stiskla tlačítko, aby si sklopila sedadlo na spaní.

„Proč mám pocit, jako by mě někdo právě zmanipuloval?“ zeptal se.

Zazubila se, ale nedovolila, aby to viděl. Popravdě se v posledních několika měsících taky trochu nudila. Rozlousknout nějakou záhadu znělo dobře. Možná ne tak úplně vraždu, ale jen zjistit, proč někdo něco udělal. Ten pár, který uprchl, očividně musel mít na své cestě vážné potíže. Kdyby ne, tak by prostě oznámili, že se milují, a pozvali lidi na svatbu. Tak proč měli pocit, že musejí uprchnout? A proč o nich od té doby nikdo neslyšel? Nebo možná ano. Ten novinový článek byl starý.

Kate ovšem věděla, že kdyby byla záhada toho zmizení už vyřešená, teta Sara by na Oxley Manor nechtěla.

Zajímalo by mě, co ještě provedla? uvažovala, když pomalu usínala.

Když dorazili do Anglie, bylo brzo ráno. Na letišti je vyzvedl černý sedan. Řidič byl v černém obleku, s čepicí, kterou člověk očekával u šoféra.

Jack nasedl dozadu s Kate, zatímco Sara se posadila vpředu s řidičem. Slyšeli, jak se ho vyptává. Pracoval v Oxley Manor celé roky a jejich vyzvednutí byl poslední úkol předtím, než odjede na dovolenou.

Trvalo dvě hodiny jízdy po dálnicích a pak po kroutících se vesnických silničkách, než auto zpomalilo u vysoké cihlové zdi. Před nimi se nacházela železná brána. Byla poměrně jednoduchá, nic okázalého. Vlevo visel malý mosazný štítek s nápisem Oxley Manor.

Řidič vyťukal u bezpečnostní skříňky kód, brána se otevřela a oni pomalu projeli po dlážděné cestě. Kolem nich se rozkládal drahý trávník, protkaný obřími starými stromy. Tu a tam postávaly ovce – chodící sekačky na trávu.

Po pár minutách dorazili k další bráně, tentokrát menší a připojené k nízkým zdem mizejícím po obou stranách mezi stromy. U brány stál malý domek. Byl dvoupodlažní, samá cihla, s vysokými okny.

„Už uvažuješ, za kolik bys to prodala?“ zeptal se Jack Kate.

„Nevadilo by mi, kdybych znala počet ložnic a koupelen.“

„Jsme v Anglii. Dvanáct ložnic, jedna koupelna.“

„A to jsi tvrdil, že se na Panství Downton nedíváš.“

S úsměvem vyhlédl z okénka.

Řidič zpomalil, když zahýbali za roh, a pak uviděli hlavní dům. Byl dlouhý, na délku měl přes třicet metrů. Byl doplněný gotickými prvky, se strmými zašpičatělými střechami a částmi, jež trčely ven a vytvářely obří arkýřová okna až dvě poschodí vysoká.

„To je…?“ zeptala se Kate a ukázala dopředu.

„To je kaple z třináctého století,“ oznámil řidič. „Zrestaurovaná v roce 1928 šestým lordem Renlowem.“

„A pak znovu Bellou,“ dodala Sara s hrdostí v hlase.

Kate a Jack se na sebe zadívali. Věděli, kdo za to zaplatil: Sara a miliony knížek, které prodala.

Řidič pomalu projížděl podél domu, aby si ho mohli celý prohlédnout. „Dům je novější než ta kaple,“ vysvětloval. „Ale některé části pocházejí ze šestnáctého století. Nejnovější část je postavená ve století osmnáctém. Nechala ji vybudovat jedna rodina a její potomkové tu stále žijí.“

Jako milovnice domů, obzvlášť těch starých, Kate cítila, jak jí srdce poskakuje vzrušením.

Jack se k ní naklonil a zašeptal: „Jestli se na mě někdy takhle podíváš, umřu šťastný.“

„Vypadá to, že tě čeká dlouhý, smutný život,“ opáčila.

Když auto zastavilo, Sara skoro vyskočila ven, zatímco volala: „Bello,“ a pak se rozběhla podél domu.

„Omlouvám se,“ řekl řidič, když otevřel Kate dveře, „ale musel jsem vám zastavit vzadu. Vpředu se provádějí nějaké opravy. Kuchyň je za těmi dveřmi. Přinesu vaše zavazadla.“

Jack se postavil vedle Kate. Mezi stromy rozeznali další budovy. Jedna byla dlouhá a nízká. Snad stáje? Rohy čehosi, co vypadalo jako malé domky, byly sotva viditelné.

„Kolik lidí tu žije?“ zeptala se řidiče.

„Mnoho ne. Paní Guilfordová má byt v hlavním domě. Paní Aikenová, kuchařka, a hlavní zahradník bydlí v domcích. A pak je tu Puck.“ Trochu se pousmál, nebo spíš uculil. „Ta má dům u hřbitova.“

„Kdo to je?“ vyptávala se Kate.

„Dcera paní Aikenové. Ona je…“

„Co je?“ chtěla vědět Kate.

„Jiná.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Jack.

„Je jí přes čtyřicet… myslím. Máme tu takové rčení, že se na ni můžete dívat, ale nevidět ji. Je tak trochu neviditelná.“ Pochopil, že ani Jackovi, ani Kate se nelíbí to, co říká. „Pardon. Nechtěl jsem roznášet klepy. Každopádně chatky jsou hlavně pro hosty. Mají rádi soukromí.“

„To já taky.“ Kate se otočila dokola. „Ráda bych bydlela v nějaké chatce a prošla si každý centimetr tohohle místa. A pohladila každé zvíře.“

„Búúú,“ zabučel Jack.

To ji rozesmálo. „Nevidím tu žádné další lidi.“

„Protože máme během března zavřeno. Takovéhle staré místo potřebuje neustálé opravy. Hostům se nelíbí bušení kladiv. Obávám se, že vás bude budit.“

„Pro Jacka to je rajská hudba,“ prozradila Kate. „Přidejte pár motorových pil a začne zpívat.“

Řidič se chvíli díval z jednoho na druhého, očividně zvědavý, jaký je pojí vztah. Pak otevřel černě natřené dveře domu a oni vešli dovnitř.

Kuchyň byla božská. Uprostřed stál obrovský dubový stůl a na zdech spousta otevřených poliček plných měděných hrnců s nádobím dole. Uprostřed zadní zdi stála obří kamna značky Aga. Byla neustále teplá, neustále bojující proti chladu a vlhku.

„Spousta z toho je určená pro potěchu hostů,“ oznámil řidič. „Chtějí, aby Anglie vypadala tak, jak si ji představují.“ Odsunul jednu dřevěnou tabuli na stranu a odhalil moderní indukční vařič. „Mikrovlnka je za těmito dveřmi. Paní Aikenová teď všechno, co nevypadá jako ze starého filmu, nechala zakrýt. Má ráda staré věci.“

Otevřel velké dubové dveře a ukázal na vestavnou ledničku. Uvnitř nebyl ani kousek plastu. Malé bílé kastrůlky měly kostkované červenobílé pokličky převázané provázkem. Velký kus sýra byl přikrytý látkou. Pak tu také bylo několik keramických mističek.

„To se mi líbí,“ prohlásila Kate. „Kde jsou naše pokoje?“

„Paní Guilfordová říkala, že si můžete vybrat, jakýkoliv chcete. Kromě Královny Anny. Ten připadne paní Medlarové.“

Neopravili ho, že se Sara nikdy neprovdala.

„To zní úžasně,“ uznala Kate. „My –“ Zarazila se, protože se kuchyňské dveře rozlétly tak prudce, až sklo zařinčelo. Dovnitř vtrhla silou bouře žena s nákupními taškami v ruce. „Podívejte, co jste mi provedli s kuchyní.“ Probodla řidiče pohledem.

„Já, ehm, vynesu vaše zavazadla nahoru.“ Muž vyrazil ze dveří tak rychle, až se visící pánve rozklepaly.

Žena byla postarší, ale vypadala silně a zdravě. Krátké, jako železo šedivé vlasy a bavlněné šaty přes statnou postavu. Probodávala Jacka a Kate pohledem.

Kate se na ni usmála od ucha k uchu. „Vy budete určitě paní Aikenová, ta kuchařka.“ Napřáhla ruku, aby si s ní mohla potřást.

Žena ji ignorovala. „Mám vařit pro ně!“ Paní Aikenová se mračila. „Ničemná banda, všichni do jednoho. Paraziti. Pijavice, každý z nich.“

Kate se podívala na Jacka a zagestikulovala. To myslí nás ?

„Ubohý Nicky,“ pokračovala paní Aikenová. „Nechápu, proč se s nimi otravoval. Akorát ho vysávali. Snědli víc, než si mohl dovolit.“ Zírala na ně. „Budete tam jen tak postávat? Dojděte pro to jídlo!“

Jack a Kate se téměř srazili ve dveřích, jak se snažili dostat ven.

Venku stála bílá dodávka s otevřenými zadními dveřmi. Uvnitř byly krabice a tašky s potravinami.

Když Kate popadla jednu tašku, ohlédla se přes rameno. „Kdo jsou ti paraziti?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Jack, „ale vsadím se s tebou, že tvoje drahá teta ví všechno.“

Popadli tašky s nákupem a zamířili zpátky do domu.

Paní Aikenová se v kuchyni stále mračila, když brala z poličky velký těžký měděný hrnec a postavila ho na stůl.

„Můžu vám pomoct?“ zeptala se Kate.

Starší žena sjela Kate pohledem a očividně ji shledala neuspokojivou. „Přijde mi na pomoc pár dívek z vesnice.“ Bylo to odmítnutí.

„To je dobře,“ řekla Kate. „Ehm, mohla bych se zeptat, kvůli čemu to všechno je? Jestli kvůli nám třem, tak vás ujišťuju, že se o sebe dovedeme postarat. Jack umí skvěle grilovat a –“

„Už jsem řekla, že je to pro ně. Pro ty, co přijedou. Přísahám, že jsem nikdy neslyšela o ničem tak krutém. Půlka z nich je mrtvá. A kdo by chtěl probírat zrovna tu dobu? Tu noc? Zlomila mýmu Nickymu srdce, tak to bylo. A ten kluk od divadla. Věděla jsem, že něco takovýho udělá.“ Podívala se na Jacka u dveří. „Chcete něco k jídlu?“

„Ne, madam, nechci.“ S Kate rychle vyběhli z kuchyně.

„Madam,“ zamumlala paní Aikenová znechuceně. „To zní, jako bych byla nějaká královna.“

3

Jack to nedal najevo, ale naštvalo ho to, co řidič říkal o ženě jménem Puck. Nikdo si nezasloužil nálepku, že je „neviditelný“. Znával příliš mnoho lidí, kteří se domnívali, že jsou ostatní nedůležití. Byli přehlíženi, protože nesplňovali společensky akceptované normy a nechovali se přátelsky a družně.

To kvůli „neviditelnosti“ jisté mladé dívky, kterou miloval, lidé ignorovali, že zmizela. Nalezení jí a její matky je uvrhlo do řešení záhad.

Nikdy to Kate neřekl, ale nelíbilo se mu, že Sara zařídila tuhle cestu kvůli falešným záminkám. Tvrdila, že chce provést jistý historický průzkum. Ovšem neprozradila, že ta historie je sotva dvacet let stará. Nebo že lidé, co tu žijí, jsou stále rozzlobení kvůli tomu, co se stalo.

Vždycky chtěl vědět, co se děje. Podle něho bylo jeho úkolem chránit dvě ženy, které byly příliš zvědavé a příliš nebojácné, až ke své vlastní škodě. Právě teď se chtěl dozvědět víc o tom ubohém, pronásledovaném Nickym a „parazitech“, kteří ho údajně vysávali.

Jack si nemyslel, že od paní Aikenové něco zjistí, ale možná že by něco věděla její dcera.

Obrátil se na Kate. Prohlížela si exteriér velkého domu a on uvažoval, jestli tuší, jak moc se podobá své tetě.

„Trochu si to tu projdu sám,“ ozval se Jack. „Ty jdi vybrat pokoj pro nás a uvidíme se později.“

Když pospíchal pryč, Kate zavolala: „Pokoje, Jacku. Množné číslo.“

Neodpověděl, ale uculil se. Obešel vysoký živý plot, který odděloval dům od okolního pozemku, pak vykročil po štěrkové cestičce kolem budov, jež byly dobře udržované. Podle vnitřků ale poznal, že jsou prázdné. Nejspíš čekají na opravu.

V jedné uličce stály čtyři malé domky, každý nádherně udržovaný. Odhadoval, že byly postavené ve dvacátých letech, kdy byla zrestaurovaná stará kaplička. Měly působit novogoticky, ovšem nebyly tak staré. Jeho stavitelské oko mu prozrazovalo, že jsou v dobrém stavu.

Za zdí se rozkládal lesík. Stromy stály blízko u sebe, jejich koruny vytvářely neprostupnou klenbu. Zemi pokrývaly kapradiny.

Když u jedné strany zahlédl odlesk slunečního světla, vyrazil za ním. Na štěrkové cestě stála malá zelená dodávka. Jack vlastnil pro své podnikání tři takové. Vzadu se nacházelo nářadí s dřevěnými rukojeťmi, které by se zničily, kdyby zmokly.

Rozhlédl se, nikoho však neviděl. Vypadalo to tu, jako by byl obrovský pozemek úplně opuštěný.

Vedle dodávky, podél cesty, vedl hustý živý plot z ostružiní, plný neposbíraných plodů. Když uložil nářadí do kabiny, vzal prázdný železný kbelíček a naplnil ho do půlky ostružinami.

Pak objevil hezký rybníček se stezkou vinoucí se okolo a vysokými vrbami sklánějícími se k vodě. Břeh zjemňovaly trsy rákosu. Z vlastní zkušenosti Jack věděl, že když sedíte úplně bez hnutí, objeví se ptáci a divoká zvěř.

Netrvalo mu dlouho ji najít. Když jste vyrůstali s otcem, jako byl ten Jackův, získali jste doktorát ze schovávání. Byl tak naladěný na tvary přírody, že zahlédl stín lidské postavy sedící na větvi stromu. Jako dítě to dělával často. Pokud se nepohnul a dýchal jen mělce, lidé prošli kolem, aniž by si ho všimli.

Jack jí neprozradil, že o ní ví. Byla štíhlá a její oblečení mělo barvu lesa. Zdálo se, že nechce, aby ji lidé viděli.

Posadil se na zem u kořenů stromu. Po levici měl malý hlouček hub. Kbelíček s ostružinami odložil tak, aby ho měla na očích.

Opřel se o ruce a zadíval se na vodní hladinu. Po pár minutách se natolik uklidnil, že slyšel její dech. Snědl pár ostružin. „Jsou výborné. Dáte si taky?“

Žádná odpověď nepřišla, ale ani ji neočekával.

„Já jsem Jack a zdá se, že jsem tu, abych vyřešil nějakou záhadu. Nevíte o tom něco?“

Pokračující ticho. Snědl další ostružiny, pak se natáhl na zem, s rukama za hlavou. Dával pozor, aby se díval na vodu, ne nahoru do stromu.

Po pár minutách poznal, že slézá dolů, ale stěží ji slyšel. Je vážně dobrá, pomyslel si. Má spoustu zkušeností zůstat bez hnutí a nebýt viděna.

Když seděla vedle něho, pomalu se zvedl a obrátil se na ni. Řidič tvrdil, že je jí přes čtyřicet, ale vypadala mladší. Žádné vrásky, dokonce ani od smíchu. Jako ti mnichové, kteří tráví své životy modlením, pomyslel si. Hladké, čisté tváře.

Měla rovné tmavé vlasy stočené na zátylku a byla velice hubená. Zelená blůzka a černé kalhoty na ní visely. Na nohou měla podivné pružné střevíce. Jistě nevydávaly žádný zvuk, ani jí neztěžovaly pohyb, ať už lezla po stromě, nebo cupitala po chodbách.

Okamžitě věděl, že se mu líbí. Dokonce k ní pocítil i jistou spřízněnost.

Když se usmál, po chvíli jeho gesto opětovala. Měl tušení, že mluví velice málo, ale hodně poslouchá. „Schováváte se před svou matkou?“

Její úsměv se prohloubil a ukázala v něm dokonale bílé zuby.

„Já taky,“ řekl. „Moje matka mě děsí.“

Chvíli seděli mlčky, poslouchali vodu a divokou zvěř. „Tam, kde žiju, jsou aligátoři.“

Se zájmem nadzvedla obočí.

„Pozoruju modré volavky, jak se potápí pro ryby. A ve vodě jsou i želvy s měkkým krunýřem. Kolem se plíží leguáni. Jsou obrovští, duhově zelení a zlatí. Pokud sedíte bez hnutí, neutečou.“

Poznal, že si všechno představuje. Opřela se o paže, s očima upřenýma na vodu.

Zaklonil se. „Víte, co je to za záhadu?“

Na okamžik zaváhala, pak přikývla.

„Kdo je Nicky?“

Povzdechla si, než promluvila. „Měl se stát hrabětem. A měl zdědit tohle místo.“

Líbil se mu její hlas. Tichý, uklidňující. „Byl? Co se stalo?“

„Zemřel při autonehodě.“

„A to bylo předtím, nebo potom, co ten pár zmizel?“

„Dva roky nato.“ Puck se zadívala na Jacka. „Pomůžete mi zjistit pravdu? Sean byl můj přítel a oni ho nesnášeli.“

„Sean? To je jeden z těch lidí, kteří utekli?“

Puck odvrátila pohled a zašeptala. „Ano. Ale on nezmizel. Byl –“ V tu chvíli se ozval nějaký hlas a ona se rychle postavila.

„To je jen Kate,“ vysvětlil Jack. „Je –“ Puck však už zmizela mezi stromy.

„Tady jsi,“ ozvala se Kate a objevila se v dohledu. Posadila se vedle něho a snědla pár ostružin. „Našel jsi, co jsi hledal?“

„A co myslíš, že to bylo?“

„Nějakého sirotka. Nebo zatoulané zvíře. Někoho, kdo potřeboval zachránit od hrdinného Jacka.“

Odfrkl si. „To je kompliment, nebo rýpnutí?“

„To mi pověz ty.“ Čekala na odpověď.

„Nelíbilo se mi, co ten chlapík vykládal, no tak mě zastřel. A ano, našel jsem ji. Něco se tu děje, a není to dobré.“

„To ti řekla?“

„Ne tolika slovy. Je to jen pocit, tak jako všechno. Nicky – kterého popudlivá paní Aikenová očividně zbožňovala – měl být budoucím hrabětem. Zemřel při automobilové nehodě dva roky poté, co Sean zmizel.“

„Sean Thorpe a Diana Beardsleyová.“

„Jak to, že znáš jejich jména?“

„Byla napsaná v tom novinovém výstřižku.“

„V tom, který jsi ukradla Saře?“

Začala protestovat, ale pak se usmála. „Přesně v tom. Trénuju na zloděje – jakým byl očividně můj otec. Znáš kombinaci k sejfu tety Sary?“

Stálo ho jisté úsilí, aby neprozradil šok z její ležérní zmínky o zálibách jejího otce. „Vím, že žádný sejf nemá. Navíc, jak jsem viděl, polovina jejích šperků byla ve tvé skříňce.“

„Tak kdo teď strká nos do cizích věcí?“

Uchechtl se, snědl pár ostružin a opřel se o ruce. „Tak jak vypadá náš pokoj? Jen aby bylo jasno, já si beru tu stranu vany, kde nejsou kohoutky.“

„Na to zapomeň! Nicméně…“

„Co?“

„Vybrala jsem dva pokoje s vnitřními spojovacími dveřmi. Ale mají samostatné koupelny.“

Jack neodpověděl, jen přikývl. Jestli zjistí, že se Sara pustila do dalšího vyšetřování vraždy, jako bylo to první, nehodlá ani jednu z žen pustit z dohledu. Nikdy.

4

Jack následoval Kate zpátky do domu. Nepřekvapilo ho, když ho vedla chodbami a nahoru po úzkém schodišti do jejich pokojů. Vybrala si přístup pro služebnictvo: tajný a ukrytý. Věděl, že mohla jít předem a použít hlavní schodiště, ale snažila se ho ohromit tím, co zjistila o složitostech domu – a taky se jí to povedlo.

Zastavila ve třetím patře – nebo jak říkají Angličané, v druhém – dvě patra nad přízemím.

„Prohlédla jsem si všechny hostinské pokoje,“ prozradila. „Jsou odemčené, protože se všude uklízí.“

„Koho jsi potkala?“

„Nikoho. Není to úžasné? Jako by nám to tu patřilo.“

„Kde je Sara?“

Kate pokrčila rameny. „Nemám tušení, ale v západní části domu jsou jedny zamčené dveře.“

„Pak bude tam.“

Kate měla ruku na klice. „Nevěděla jsem, který pokoj by se ti líbil. Všechny jsou vybavené starobyle. V Oxley Manor švédský minimalistický styl nenajdeš.“

Jack se snažil neušklíbnout při představě, která se mu mihla hlavou: růžové zdi, růžové postele plné volánů, malá stínítka jako z domečku pro panenky. Když Kate otevřela dveře, připravil se na nejhorší.

Místnost byla velká a s okny od podlahy až k vysokému stropu. Zdi byly vymalované tmavě červenou barvou, dřevěné lemování bílou. Koberec byl šedý s rudými medailonky. Postel byla – díky bohu! – bez nebes. Zdobil ji jen jednoduchý bílý bavlněný přehoz. Vybavení sestávalo ze stolu, prádelníku, židle polstrované rudým kašmírem, televize a jídelního stolku pro dvě osoby.

„No?“ nadhodila Kate. „Líbí se ti, nebo ne?“

Jack se rozhlédl. „Nikdy jsem neuvažoval o rudé ložnici. Myslíš, že bych tak měl vymalovat svůj pokoj doma?“

„Řekla bych, že leguánům by se to moc líbilo.“ Snažila se skrýt, že ji těší, že vybrala dobře, ale nepovedlo se jí to.

„A kde bydlíš ty?“

Kývla hlavou na dveře na druhé straně pokoje. „Měli bychom najít tetu Saru. Myslím, že už by nám měla říct, co se tu děje.“ Zamířila ke dveřím na chodbu.

Jack ji ignoroval a vyrazil ke spojovacím dveřím. „Co nechceš, abych viděl?“

„Nic.“ Skočila před něho, aby mu zabránila dveře otevřít.

Stejně to udělal a pak vytřeštil oči. „Svatý milostivý…,“ zašeptal.

Kate se zamračila. „Není to tvůj pokoj, tak si ho nemusíš prohlížet. Pojďme.“

Jack se ani nehnul, jen zíral. Vypadalo to tu jako v nějaké dětské fantazii o princeznovském pokojíčku. Postel měla nad sebou nebesa ve tvaru horní čtvrtky vejce. Byla zdobená vyřezávanými liliemi s pírky nahoře, to celé pokryté zlatými lístky. Dolů splývaly metry krémového hedvábí, svázaného stuhami ve čtyřech rozích postele. A ta postel! Polstrovaná hedvábím a zdobená zlatem.

Zdi místnosti byly pokryté tmavě žlutým brokátem. Koberec byl dokonale bílý. Na mramorovém krbu visel edvardovský obraz hezké mladé ženy ve světlých květinových šatech.

Kate se stále mračila, čekala na jeho kázání.

Jack se však místo toho natáhl do nohou postele. Nedovolil by se dotknout botami přehozu. „Takhle by měla vypadat ložnice každé ženy.“

Kate se s úsměvem položila na druhou stranu a přitiskla si k sobě vyšívaný polštář. „Myslíš? Není to moc?“

„Je to rozhodně moc.“ Usmíval se.

Otočila se na záda a zvedla oči na spodní stranu nebes. Byla vytvořená jako vějíř, s hedvábnou růžičkou uprostřed. „Doma bych takovou postel nechtěla. Je to moc práce a bála bych se, že ji poškodím, ale je to jako v pohádce. Když jsem byla malá, o takovém pokoji jsem snila. Tady žily princezny, poté co našly svého prince. Je to…“ Zarazila se.

Jack dál vzhlížel nahoru, ale natáhl se a vzal ji za ruku. Katino dětství bylo daleko od takového přepychu. Měla matku, jež trpěla častými záchvaty depresí, a strýce, kteří byli náboženští fanatici a… Jack jí stiskl ruku. „Je to nádhera. Ne taková krása jako ty, ale hodí se to k tobě.“

Kate se na něho s úsměvem otočila. „O čempak jste si ty a tvoje neviditelná osoba povídali?“

Dál ji držel za ruku. „Říkala –“

„Tak tady jste,“ ozvala se Sara ode dveří, pak lapla po dechu při pohledu na pokoj. „Páni! To je krása. Já bydlím v pokoji královny Anny, o jedno patro níž. Je nádherný, ale obrovský. Kdybyste sundali střechu, mohla by v něm přistát i helikoptéra.“

Žuchla sebou na postel mezi ně a oni zpod ní vytáhli svoje ruce. Sara je vzala do svých a podívala se z jednoho na druhého. „Hezké místo, co?“

Jack se posadil. „Zkrať ty nesmysly a vyklop to.“

Sara a Kate stále ležely a držely se za ruce. Usmívaly se jedna na druhou.

„Přestaňte s tím tichým spiknutím,“ varoval je Jack.

„Seznámil se s Puck,“ prozradila Kate. „Chce ji zachránit.“

„S Bellou jsme ji zahlédly z okna. Vyrábí věnce a maličké balíčky s potpourri. Prodává je do hotelu a do obchodů v Bathu a Londýně. Prý jsou docela dobré. Bella se taky bála, že se její matka bude chovat příšerně. Je –“

„Už jsme měli tu čest,“ prohlásili Kate a Jack jednohlasně, hlasy plné znechucení.

„Bylo to tak zlé, hm?“

Kate si zula boty a opřela se o čelo postele. Sara udělala totéž a uvelebila se vedle ní.

Jack na ně z druhé strany upíral pohled. Nikdy předtím mu nedošlo, že až bude Kate v Sařině věku, bude vypadat přesně jako teta. „Vy dvě jste se spolčily proti mně?“

„Připravujeme se na slavnou wyattovskou prchlivost.“ Sara se podívala na Kate, která přikývla.

„Kvůli tomu, že jste mě obalamutily a lhaly mi? Zmanipulovaly mě, podvedly a považovaly mě za bláhového důvěřivce?“ zeptal se.

„Nikdy jsem nelhala,“ namítla Sara.

Koutek úst se mu zvedl v drobném úsměvu. „Tak nám pověz všechno.“

„Uviděla jsem příležitost a skočila po ní,“ začala Sara. „Bella mi poslala mail o tom, jaké opravy plánují během březnového uzavření. Seděla jsem u notebooku a otevřela si stránky Oxley Manor a objevila jisté webovky, které popisovaly nevyřešené záhady velkých domů, a pak…“ Pokrčila rameny.

„Dočetla ses o tom zmizení,“ dodala Kate.

„Přesně,“ potvrdila Sara. „Moje zvědavost vylétla až na střechu.“

„Paní Aikenová nám pověděla, že dorazí nějací hosté,“ nadhodila Kate. „Nemá z toho moc velkou radost.“

„Je opravdu tak protivná, jak Bella tvrdí?“

„Horší,“ prohlásil Jack. „Její nebohá dcera se schovává na stromech.“

Sara a Kate na něho zíraly a čekaly, až to rozvede.

„Nic vám nepovím.“ Díval se na Saru. „Kdo jsou ti ,paraziti‘, pro které musí uvařit?“

„Paraziti? Zajímavý výběr slov,“ dumala Sara. „Myslím, že půjdu –“

Začala se zvedat z postele, ale Jack ji čapnul za kotník. „Ne, nepůjdeš.“

Sara se tvářila nevinně. „Vy dva pojedete na Vysočinu, vzpomínáte? Já tu zůstanu, abych se setkala s pár lidmi a poptala se na pár otázek. Chci zjistit, co se tomu páru doopravdy stalo. Prostě zničehonic zmizeli. Prošla jsem stránky, které se zabývají pátráním, ale nikde o nich není žádná zmínka.“

„Možná si změnili jména,“ uvažovala Kate.

„Pak se nabízí otázka, proč to museli udělat,“ řekla Sara.

„Opravdová otázka zní,“ ozval se Jack, „proč to chceš vědět.“

„Možná napíšu nějakou detektivku. Když je teď hotel prázdný, říkala jsem si, že by mohla být legrace zjistit pravdu.“

„Pořád čekám, až nám povíš, co jsi provedla,“ vyzvídal Jack. „Souvisí to s nějakým večírkem.“

Sara se podívala na Kate. „Bella z toho není moc nadšená, ale pozvala jsem lidi, kteří sem na Oxley Manor jezdívali na víkend zdarma. Zbyli už jenom čtyři.“

„Zbyli? Jako pořád naživu?“ nechápal Jack.

Sara mávla zamítavě rukou. „Mohl by ses přestat chovat jako bručoun? Ano, jeden z nich zemřel.“

„Nicky, budoucí hrabě, při autonehodě,“ dodal Jack.

„Jsem ohromena. Co dalšího jste zjistili?“

„Prozradila ti to lesní víla Puck?“ zeptala se Kate.

Sara a Jack se na ni zadívali. Znělo to, jako by žárlila.

„Pardon,“ řekla Kate. „Pokračuj. Kdo to je?“

„Vím jen, že nějaká skupinka přátel tu pořádala večírek v dávných dnech roku 1994.“ Sařin sarkasmus se nedal přehlédnout. „Dva z nich vyšli ven a už je nikdy nikdo neviděl. O pár let později byl jeden z té skupinky zabit při automobilové nehodě.“

„A?“ zeptal se Jack.

„Říkala jsem ti to. Trochu jsem zapátrala – tedy s Bellinou pomocí. Zkontaktovala mě s jedním mužem, který tu kdysi pracoval, a já mu zavolala. Ten jeho přízvuk! Moc jsem mu nerozuměla. Tvrdil, že ten víkend nebyl jen nějaká jednorázová událost, ale že titéž lidé sem jezdili neustále. Personál jim přezdíval Nickyho smečka.“

„To zní spíš jako vyjádření o psech než o lidech,“ uvažovala Kate.

„Nebo o vlcích,“ dodal Jack. „Pokračuj.“

„To je všechno,“ pronesla Sara. „Bylo jich šest. Chodili spolu na univerzitu v Cambridgi a jezdili sem každý víkend a o prázdninách. ‚Smečka zatoulanců, to přesně byli,‘ prohlašoval ten muž.“

„Nezní to, že je měl nějak zvlášť v oblibě,“ podotkla Kate.

„Nemyslím, že měl, ačkoliv když se zmínil o Dianě, jeho hlas zjemněl.“

„O Dianě Beardsleyové.“ Jack se usmál, když se Sara zatvářila překvapeně.

„Jak jsi věděl –?“

„A co ostatní?“ zeptala se Kate. Nechtěla, aby Sara zjistila, že náhodou zahlédla ten novinový výstřižek.

„Bella mi pomohla zjistit jména. Ona je…“ Sara si povzdechla. „Nelíbilo se jí to. Ale… však víte.“

„Celé jsi to tu zaplatila, takže musela,“ poznamenal Jack.

„Nerada něčím mávám někomu nad hlavou, jenže…“

„Nemohla sis pomoct,“ dořekla Kate přezíravě. „Co jsi o nich zjistila?“

„Sean –“ Podívala se na Jacka, aby doplnil jeho příjmení.

„Thorpe,“ dodal.

„Ano. Sean byl hlavní stájník. Ve skutečnosti nebyl součástí té skupinky. On a Diana zmizeli a už je nikdy nikdo neviděl.“

„Už je to přes dvacet let,“ nechápal Jack. „A nikdo nic neslyšel?“

„To je jedna z prvních věcí, na kterou se chci zeptat, až sem dorazí.“

„Kdo jsou ti další a kde jsou teď?“ zeptala se Kate.

„Nadine Howlandová,“ začala Sara vypočítávat. „Bydlela se svým otcem vedle. Bella říkala, že postavil děsivý dům.“

„Už jsi dostala pozvání si ho prohlédnout?“ zeptal se Jack.

„Mám to na seznamu. Provdala se za nějakého vikomta, takže je z ní teď lady Nadine. Pak tu byl muž jménem Clive, správce panství. Teď je bankéřem v Londýně. A mladá žena jménem Willa. Tu nebylo lehké najít. Byla to dcera nějakého aristokrata, a tak jsem zavolala její rodině.“

„To všechno jsi udělala, aniž bys nám něco řekla?“ Jack zněl ublíženě.

„ Co mám jako celý den dělat?“ opáčila Sara. „Myslíte si, že jsem stará, a tak bych měla posedávat a sledovat televizi? Listovat v albech s fotkami a vzpomínat? Nebo –“

„Nepoužívej na mě argument s věkem!“ vyštěkl Jack. „Mohla jsi nám prozradit, co máš za lubem a –“

Kate, jako vždy mírotvorce, zakročila. „Co se stalo s Willou?“ Probodla Jacka pohledem, aby zmlkl.

„Nevím. Vypátrala jsem její sestru v Londýně a zavolala jí. O Wille mluvit nechtěla.“

„Zajímavé,“ broukla Kate.

„Taky jsem si to myslela. Dala jsem jí svoji mailovou adresu, aby ji předala Wille. Nemyslela jsem si, že by se mi ozvala. Ale ozvala. Willa a já jsme si vyměnily pár mailů a ona tvrdila, že ráda dorazí na setkání, stačí jen říct kdy.“

„Takže nevíš, co se s ní stalo?“ Jack už skoro potlačil svůj vztek.

„Nemám tušení.“

„To je pět lidí,“ vypočítal Jack. „Kdo je poslední ze smečky?“

Jack se hlasitě nadechl.

„Kdo to je?“ nechápala Kate.

Jack a Sara na sebe jen zírali.

„A ti parchanti byli…?“