Tajemství závoje

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.bizbooks.cz

www.albatrosmedia.cz

Soňa Bulbeck

Tajemství závoje – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Touha odhalovat tajemství dříme v každém z nás... prostě jsme od přírody zvědaví.

České i slovenské nevěsty bývají zahalené průsvitným závojem a to, co se skrývá pod ním, není pro ženicha žádným tajemstvím. Svou vyvolenou viděl předtím už mnohokrát.

V Saúdské Arábii černý, neprůhledný závoj zvedne ženich z tváře své manželky až o svatební noci, a tehdy poprvé uvidí, s kým se vlastně oženil.

„Opravdu je něco takového možné?“ ptáte se. Skutečně ano. V Saúdské Arábii se život stále řídí tzv. hidžra kalendářem a podle něj se píše rok 1442, což byl u nás stále ještě „temný středověk“. A hidžra kalendář není jediným rozdílem mezi životem, na jaký jsme zvyklí u nás, a životem v Saúdské Arábii... těch rozdílů je poměrně dost a někdy je opravdu těžké pochopit tuto zemi plnou kontrastů a tajemství. Já osobně jsem ukázkovým příkladem, že se to dá – žila jsem v ní šest let a byla jsem tam šťastná. Je samozřejmě rozdíl v dané zemi žít a jiné je jen si o ní číst, ale v každém případě, ať se rozhodnete do Saúdské Arábie vycestovat fyzicky, nebo jen prstem po mapě, věřím tomu, že tato kniha vám bude neocenitelným průvodcem. Nabízím v ní totiž nejen odhalení toho, co skrývají saúdské ženy pod závojem, ale i mnoho jiných tajemství této země.

Soňa Bulbeck

Slovo na úvod

Tato kniha vznikla náhodně a neplánovaně. V červenci 2014 jsem absolvovala v několika slovenských městech autogramiády ke své druhé knize Z Rijádu do světa (první byla Ženy z Rijádu, obě vydalo nakladatelství Marenčin PT). Jedná se o román ze života české a slovenské komunity v Rijádu, hlavním městě Saúdské Arábie, kde jsem tehdy žila už čtvrtým rokem se svým britským manželem – architektem. K mému velkému překvapení devadesát procent otázek na těchto autogramiádách se vůbec netýkalo samotné knihy nebo života Slováků a Čechů v Saudi*, ale života samotných tamních obyvatel. Všichni chtěli vědět, co si oblékají saúdské ženy pod černé abáji, a jak vypadají „pod závojem“. Co dělají, jak jsou zařízené jejich domy, jak se seznamují, vdávají, rozvádějí či stravují, prostě je zajímaly detaily ze života místních podstatně více než život nás, cizinců, v této zemi.

* Saudi – slangový výraz používaný cizinci pro Saúdskou Arábii

A tak jsem se po návratu do Rijádu rozhodla, že navážu na své blogerské začátky a napíšu tuto knihu jako jakéhosi průvodce životem v Saúdské Arábii. Tehdy jsem ji samozřejmě psala s vědomím, že to nemůže být turistický průvodce (v té době ještě nebylo možné vycestovat do Saúdské Arábie jako turista, neboť země začala vydávat turistická víza až v září 2019), ale pouze jakýsi průvodce orientační, jehož cílem bylo aspoň trochu poodhalit tajemný závoj, který tuto zemi zahaloval.

Bylo mi jasné, že nemohu obsáhnout všechny aspekty života v Saudi, chtěla jsem však poukázat hlavně na její jinakost a na to, jak se s ní vypořádat. Život v této zemi totiž funguje podle úplně jiných zákonů a řídí se úplně, ale úplně jinými principy, než jaké fungují v Evropě. Není jednoduché je akceptovat, pochopit a zvyknout si na ně. Já osobně jsem příkladem, že to možné je, byla jsem tam víceméně šťastná a spokojená, ale čestně přiznávám, že to nebylo lehké. Určitě mi v tom pomohla také možnost komunikovat přímo s místními, zažít je v jejich soukromí a nebrat je prostě jen jako „černo-bílou masu“. Díky svým soukromým hodinám angličtiny jsem měla možnost „nahlédnout do kuchyně“ různých saúdskoarabských rodin a pochopila jsem, že to jsou stejní lidé z masa a kostí jako všude jinde na světě. Že mají svoje radosti i starosti – jen mají trochu odlišný životní styl. Zažila jsem události příjemné i nepříjemné, někde jsem učila tři roky a považovali mě už za člena rodiny, jinde jsem skončila po měsíci, protože jsem nedokázala rozdýchat některé věci. Časem jsem si uvědomila, že moje působení bylo prospěšné i po jiných stránkách. Nejenže jsem učila děti anglicky, ale zároveň jsem jim umožnila osobně komunikovat s příslušníkem jiné kultury a jiného náboženství. Svým způsobem jsem to pojala jako svou misi přesvědčit místní, že i my nemuslimové můžeme být milí, srdeční, přátelští – prostě lidští. V jedné rodině jsem učila poměrně malé děti – šesti- a sedmileté, které se mě zpočátku bály, protože v jejich dětském vnímání jsem byla nemuslimka, tedy ďábel, a zvědavě si mě na první hodině prohlížely, kde mám růžky a ocas. Časem si mě oblíbily až do té míry, že se mě upřímně snažily přesvědčit, abych se stala muslimkou. Nechtěly, abych se jako nemuslimka dostala po smrti do pekla…

Díky komunikaci se saúdskými rodinami jsem opravdu pochopila mnoho věcí a stejně tak se i mnoho užitečného naučila. V každé neznámé zemi vám hrozí hromada trapasů, které se mohou stát třeba jen proto, že neznáte zvyky dané země. Takže teď už třeba vím, že místní vždy jedí pouze pravou rukou, protože levou používají na osobní hygienu a je podle nich nečistá, nebo že saúdští muži se vyhýbají komunikaci s cizinkami. Ani se na ně nepodívají, při setkání jim ani nepodají ruku. Když se mi to stalo poprvé, fakt jsem si myslela, že se bojí, že mám nějakou infekční chorobu. Nebo když jsem po příchodu do nové rodiny automaticky pochválila krásný dům (všechny vily saúdské střední vrstvy jsou velké a krásně vybavené), musela jsem rychle na příkaz domácí třikrát zopakovat „Mašalláh!“, abych zabránila uřknutí. Na černou magii tady lidé neskutečně věří a každý rok tu pár „čarodějů a čarodějnic“ skončí na popravišti. Také jsem musela akceptovat, že arabský přístup k času je absolutně odlišný a že prostě nemohu očekávat, že tu kdokoli kamkoli přijde včas. Díky tomu jsem si ale uvědomila, že to naše neustálé honění se za něčím a snaha o absolutní vytížení každé minuty nám nemusí být vždy ku prospěchu, protože i lenošení má svoje kouzlo. Takže proč si třeba nezalenošit nad touto knihou? Uvařte si čaj nebo kávu, nachystejte si k mlsání sušené datle a ponořte se do čtení o zemi pod horkým sluncem. A postupně objevujte, co se skrývá pod závojem Saúdské Arábie…

Noční košile a batman

Klasický oděv saúdských mužů, tzv. thóbe, vypadá opravdu jako noční košile. Pro našince zvyklého na to, že muži chodí v kalhotách, je setkání s takto oblečenými muži doslova událostí. Na Slovensku se vám to může stát na procházce v parku piešťanských lázní, v Česku pravděpodobně v Teplicích, kde se takto oblečení šejkové procházejí následovaní hloučkem černě oděných žen – o nich budeme hovořit později. To, co vypadá jako noční košile, je ve skutečnosti precizně ušitý oděv z lehkého materiálu, který si mnoho bohatých mužů dává šít na míru – ke společenské prestiži. Na malé kapse na hrudi bývá obvykle vyšitý monogram majitele. Ti méně majetní si mohou vybrat z množství hotových modelů, jejichž barva v zimních měsících bývá od světle šedé po tmavě hnědou. Thóbe má malý stojatý límeček a knoflíky nebo kovové cvoky zhruba po pás. V úrovni boků jsou dvě obrovské hluboké kapsy, do nichž majitel snadno strčí peněženku, klíče, jeden nebo dva smartphony, kuřáci i cigarety a zapalovač. Nošení klasických „diplomatek“ není v Saúdské Arábii moderní, vše se prostě musí vejít do kapes. Pod thóbe nosí místní bílé bavlněné tričko s krátkými rukávy, které dobře saje pot (přece jen je v Saúdské Arábii většinu roku kolem 40 stupňů Celsia) a lehké bílé bavlněné kalhoty na gumu. Na hlavě mají tzv. ghutru, červenobílý tkaný šátek, který známe spíše pod názvem „arafatka“. Tyto šátky bývají různých barev, pro saúdské místní je typická červeno-bílá, zatímco například sousední Kuvajťané nosí čistě bílé a Iráčané či Palestinci černobílé. Muži v Saúdské Arábii nosí šátky precizně vyžehlené a umně poskládané, s cípy frajersky přehozenými jeden přes druhý. Upravují si je tak často, jako si naše děvčata naučeným pohybem zastrkují vlasy za uši. Zahraniční dělníci, kteří pracují v horku na ulicích a na prašných stavbách, používají šátky k tomu, k čemu byly původně určené – na ochranu hlavy před prachem a sluncem. Šátky tmavých barev mají ovázané kolem hlavy a tváře, takže jsou jim vidět jen oči, a šátek tak filtruje prach, který dýchají – tak, jako to kdysi dělali kočovní beduíni na poušti. Aby šátek na hlavě dobře držel, mají ho připevněný černým tkaným provazem ve tvaru kruhu, který se nazývá egla. Tento praktický doplněk může být použitý také k jinému účelu – pamatuji si jeden článek na sociální síti, v němž jistý muslimský náboženský vůdce vyzýval muže, aby si v případě, že je ženy nebudou poslouchat, strhli z hlavy eglu a napráskali jim na zadek. Mezi námi – bičování je v Saúdské Arábii stále ještě jedním z nejpopulárnějších trestů a trestají se jím právě drobnější přestupky proti mravnosti a slušnému chování. Posledním doplňkem oblečení klasického muže Saúdské Arábie jsou kožené sandály. Bývají často pěkně zdobené, ale upřímně – chodit se v nich příliš nedá. Jsou vyrobené podobně jako žabky – s jedním koženým řemínkem kolem palce a otevřenou patou. Většina mužů v nich nechodí, ale spíše se zajímavým způsobem šourá, čímž trpí zejména kolena. Nicméně ta dostávají zabrat i proto, že na nich místní klečí pětkrát denně na zemi při povinné modlitbě. Není divu, že české fyzioterapeutky mají v Saudské Arábii stále plné ruce práce a piešťanské lázně stálý přísun klientů.

Když jsem v roce 2007 přišla do Londýna, věděla jsem, že přicházím do multikulturního města. Navzdory tomu mě překvapila různorodost oblečení, protože každé etnikum si tu stále zachovává svůj tradiční styl odívání. Potkáte tu indické ženy v sárí, korpulentní černošky s pestrobarevnými turbany na hlavách a také saúdské ženy oblečené v černých abájích. Abája je černý plášť, jenž ženu zahaluje od hlavy až po paty. Nikdy nezapomenu na procházku kolem jezírka v Hyde Parku, kde malý anglický chlapec nezdvořile ukázal na jednu takto oblečenou ženu a vykřikl: „Batman, Batman!“ Tehdy jsem ještě netušila, že zmiňovanou abáju budu někdy nosit i já a že ji dokonce budu shánět přímo v Londýně, abych si ji mohla obléct už v letadle před přistáním v Rijádu, hlavním městě Saúdské Arábie. Ano, v letadlech do Saúdské Arábie se až do toho v úvodu zmiňovaného září 2019, kdy země začala udělovat turistická víza, odehrával zajímavý proces, který byl – upřímně řečeno – tak trochu proti přírodě. Před přistáním v Saudi se všechny krásné ženy na palubě, pestrobarevné jako motýli, náhle změnily v neforemné černé kukly. Abája je totiž řešená tak, aby dokonale zahalovala ženské křivky a nevzbuzovala u cizích mužů žádné erotické choutky. Je však pravda, že pro mnohé ženy (hlavně západní ženy žijící na Blízkém východě, ale také pro muslimky z méně konzervativních zemí, jako jsou například Emiráty či Katar) jsou i abáji módním doplňkem a ukázkou společenského postavení. A tak tu můžete vidět abáji hedvábné i mušelínové, vyšívané i zdobené krystaly Swarovski, s volány i sklady či krajkou, prostě všechno možné. Paradoxně ale pro návštěvy nákupních center i ty nejbohatší Saúdské Arabky preferují jednoduché černé abáji, aby byly co nejméně nápadné. Platí to dodnes, i když už nošení abáji není povinné. Rozdíly v postavení a bohatství se v Saúdské Arábii dají lehko rozpoznat podle drahých značkových kabelek, slunečních brýlí a samozřejmě všudypřítomného parfému, který se vznáší kolem každé saúdské ženy. Na druhou stranu – svým způsobem je nošení abáji praktické. Můžete mít pod ní cokoli, třeba pyžamo, a nemusíte řešit, co si vezmete na sebe do města. Na hlavách nosí saúdské ženy tzv. hidžáb – šátek, zpravidla černý. Příslušnice jiných národností většinou nosí bílý nebo barevný. Nošení šátku je náboženské pravidlo – muslimky musí mít zahalené vlasy, uši a krk. My nemuslimky šátek nosit nemusíme, i když samozřejmě příslušníci mravnostní policie, tzv. mutawové (bude jim věnovaná zvláštní kapitola), si nás vysloveně vychutnali a při setkání v obchodním domě po nás řvali: „Cover your hair!“ A ani se na nás při tom nepodívali, protože to oficiálně nesměli. Oční kontakt mezi mužem a ženou, kteří nejsou příbuzní, je v Saúdské Arábii přísně zakázaný. A samozřejmě nejen oční, ale o tom také později.

Náboženské pravidlo, že žena – muslimka – musí mít zahalené vlasy, uši a krk, se stalo důvodem pro vytvoření speciálních ženských plavek, tzv. burkin. Název údajně vznikl ze spojení slov bikiny a burka. Burka je podobný oděv jako abája, akorát šedomodré barvy, je rozšířená převážně v Afganistánu. Burkiny vypadají tak trochu jako kombinace rychlobruslařské kombinézy (díky kapuci přiléhající k hlavě) s volnou tunikou s dlouhými rukávy a s legínami po kotníky. Materiál je elastický, přesně takový, jaký se běžně používá na výrobu běžných dámských plavek, pouze střih oděvu zaručuje nositelce, že se neprohřešuje proti předepsaným náboženským pravidlům. Osobně jsem viděla burkiny, které byly velmi hezké, růžové, puntíkované, květované, ač je potřeba říct, že saúdskoarabské ženy stejně příliš plavání neholdují a na veřejných plážích v Saudi bylo koupání žen prakticky zakázáno. Ve městech na pobřeží, jako je Džidda nebo Al-Khobar je stále možné za denní vstupné kolem 150 rijálů (zhruba 30 eur) navštívit soukromé přímořské resorty, které mají kromě pláže i bazén, šatny, restaurace, dětské hřiště, slunečníky, některé i lehátka. Můžete si na nich pronajmout i malé apartmány a setrvat v nich několik dní, což místní běžně dělají zejména v létě. Ale i tehdy se většinou koupou pouze děti a muži a kompletně zahalené maminky sedí na skládacích židličkách na břehu a baví se focením nebo filmováním své rodiny a následným uveřejňováním záběrů na sociální sítě.

Pamatuji si, že naše první léto v Saúdské Arábii jsme se během manželova volna v době svátku Íd al-fitr vydali právě do Al-Khobaru poprvé okusit vody Perského zálivu. Bydleli jsme sice v hotelu, ale další den jsme se nechali zavézt do jednoho takového resortu. S nadšením jsem ze sebe shodila abáju a v jednodílných plavkách se vrhla do vody. Bylo poledne a kolem nás nebylo živé duše, a tak jsme si s manželem vychutnávali teplé moře. Po popolední modlitbě se začaly ze zmiňovaných apartmánů pomalu loudat saúdské rodiny. Jeden malý chlapec běžel napřed, a když mne spatřil v plavkách na břehu, vytřeštil oči, otočil se na patě a s křikem běžel zpátky za svým otcem. Připadala jsem si tehdy jako mimozemšťanka, protože jsem si neuvědomila, že hoch zjevně ještě nikdy neviděl ženu v plavkách. Pro jistotu jsem se vrátila do vody a až později se ukázalo, že to byla chyba. Za pár minut byl břeh obsypaný saúdskými rodinami, které seděly na přinesených skládacích židličkách jako vlaštovky na drátě, a všichni hleděli, jak se s manželem koupeme. Vysloveně kino zdarma. Když nás nakonec během západu slunce hlad a další tělesné potřeby vyhnaly z vody, manžel mi rychle podal plážové šaty, abych si je hodila na mokré plavky, které jsem potom ze sebe rychle stáhla. Celou večeři i následnou cestu do hotelu jsem tak absolvovala bez podprsenky a bez kalhotek, jen v abáji oblečené přes plážové šaty. Šatny sice v resortu byly, ale právě se – uprostřed sezony – opravovaly, takže mi nic jiného nezbylo. Tehdy jsem dokonale pochopila výhody abáji…

Většina žen v Saúdské Arábii nosí kromě abáji a hidžábu ještě i nikáb – závoj, který zahaluje dolní polovinu tváře a zavazuje se vzadu na hlavě. Ženě jsou vidět pouze oči, některé abáji jsou dokonce šité tak, že mají hidžáb i nikáb současně, a žena je pak v podstatě zahalená v jakési černé kukle. Zatímco nošení hidžábu je dáno náboženským nařízením, to, zda má žena zahalenou i tvář, závisí na úrovni konzervatismu v rodině. Všeobecně platí, že když si to přeje otec nebo manžel, tak žena závoj mít musí. Když jim nevadí, že někdo cizí uvidí ženin obličej, mohou chodit nezahalené. Na druhou stranu vím, že pro mnoho saúdských žen je to až obsese, aby je nějaký muž nespatřil nezahalené. Vzpomínám si na jeden okamžik, kdy jsem jela autem do compoundu** se saúdskou matkou dětí, které jsem odpoledne učila. Měla mě vysadit v compoundu a pak jet do města něco si zařídit. Při vjezdu do compoundu ji security vyzvala, aby nadzvedla závoj a ukázala tvář. Žena rozzlobeně odmítla. V reakci na to security požádala o předložení iqamy, což je saúdská verze našeho občanského průkazu. Nevycházela jsem z úžasu – ženina fotka na tomto dokumentu byla přelepená oranžovou samolepkou, aby nikdo nemohl spatřit její tvář. Securiťák samozřejmě nebyl ani tak spokojen a po krátké a ostré výměně názorů jsem nakonec musela vystoupit z auta a pokračovat do nitra compoundu golfovou buginou, zatímco ona žena musela dát řidiči pokyn, aby se otočil a pokračoval v cestě do města. Doma si postěžovala svému manželovi a ten po mně následně chtěl, abych podala stížnost vedení compoundu na chování security. Přitom ti muži pouze plnili svou povinnost a odmítli pustit dovnitř compoundu osobu, kterou nedokázali identifikovat. Stejně tak jedna moje známá z Evropy popisovala svou účast na nějaké saúdské dámské párty, kde se všechny dámy příjemně bavily u kávy, když tu náhle jedna vykřikla a všechny se během sekundy začaly schovávat pod stoly. Mé známé, která zpočátku nic nechápala a myslela si, že se jedná o teroristický útok, potom ostatní ženy ukázaly zahradníka, sekajícího trávu v zahradě. Ten se nic netuše nečekaně objevil poblíž okna – a co kdyby náhodou některou z nich spatřil nezahalenou!

** Compound  – malé, vysokými zdmi a často i ostnatým drátem ohrazené sídliště s bytovými jednotkami různé velikosti, bazénem, tělocvičnou, dětským hřištěm, restaurací, čistírnou, někde dokonce i školkou a ty největší i s golfovým hřištěm, kde žijí převážně zahraniční experti s rodinami. V compoundech ženy nemusejí nosit abáji, mohou se koupat v bikinách a řídit automobil. Některé compoundy měly dokonce i bary, kde byl nabízen vlastní alkohol. Oficiálně vznikly po příchodu Američanů v padesátých letech, kteří byli sice ochotní přijet a pracovat na saúdských ropných polích, ale nebyli ochotní vzdát se svého amerického způsobu života. Při vstupu do compoundů stále platí přísná bezpečnostní pravidla – každá osoba musí být zkontrolována. Řidič automobilu musí otevřít kufr, security zkontroluje speciálním zrcadlem podvozek, všichni lidé v autě musí prokázat svou totožnost. Toto opatření bylo zavedeno po teroristickém útoku al-Káidy v květnu 2003, kdy zahynulo 39 lidí a dalších 160 bylo zraněných. Bomby byly tehdy do několika compoundů v Rijádu dovezené teroristy právě v podvozku aut. Za takový životní styl se samozřejmě platí a ceny za ubytování v compoundech jsou i desetinásobně vyšší než ubytování v místních vilách nebo apartmánech – i když většina firem má pro své zahraniční zaměstnance příspěvek na ubytování zahrnutý přímo v pracovních smlouvách. S „otevřením se Saúdské Arábie světu“ (jak se nazývá poslední období zhruba od roku 2018, kdy bylo zrušeno povinné nošení abáji a ženy začaly řídit automobily), klesl také význam compoundů, protože tyto výhody tam už prakticky přestaly existovat. Stejně tak výrazný úbytek zahraničních expertů v důsledku programu saúdizace způsobil, že mnohé compoundy zely prázdnotou a byly postupně zavírány. Ten, v němž jsme bydleli my, nevyjímaje. A tak jsem z něj při své pozdější návštěvě Rijádu v prosinci 2019 mohla vidět jen vnější obvodové zdi...