Ema se má

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Martina Komárková

Ema se má – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Ema má trému

Probudila jsem se hodně brzy. Moje panenka Růža nechtěla otevřít oči ani za nic. Nechápala, proč by měla vstát dřív než jindy. Otevřela jsem jí oči ukazováčkem a posadila jsem ji: „Dobré ráno, Růžo!“ Dívala se, jako by mě viděla prvně v životě. S ní jsou někdy samé starosti. Pořád abych jí něco vysvětlovala. Ona snad zapomněla, že máme ve školce první vystoupení pro rodiče?! Už dnes! Budu recitovat básničku a všichni mi zatleskají. Musím to natrénovat!

Posadila jsem všechny svoje plyšáky kolem Růži na postel, aby dobře viděli. Utíkala jsem ke dveřím, abych mohla slavnostně přijít na pódium. To je jasné, že nemám v pokojíčku pódium! Ale vedle skříně leží takový barevný kobereček s kytičkami a jedním flekem od kakaa – a to bylo to pódium. Šla jsem ode dveří pěkně rovně, mávala jsem a ukláněla jsem se. Ohlásila jsem se pořádně nahlas: „Přichází… EMA!“ Viděla jsem, že moji dva plyšáci – králíček a tuleň – spadli překvapením na bok. Pro jistotu, kdyby Růža nedávala pozor, jsem se přivítala znovu: „A teď přichází… EMA!“

Přišla i maminka, aby mě probudila. Divila se, že už jsem vzhůru. Někdy bývá stejně nechápavá jako Růža. „Ty jsi snad zapomněla, že máme ve školce představení?“ zeptala jsem se jí. Maminka řekla: „Jak bych mohla zapomenout, Emo.“

Posadila jsem maminku na postel, aby taky dělala diváky. Ona se k tomu hodí. Růža a plyšáci jsou nemožní, oni jen sedí jako pecky, nebo padají na bok. Pak jsme s maminkou trénovaly závěrečný potlesk. Já se ukláněla a ona tleskala. Do pokoje nakouknul tatínek, aby nás popohnal. Zavazoval si kravatu, spěchal totiž do práce. Ale byl moc zvědavý, komu maminka tleská. „Přeci mně, tvojí malé Emě,“ vysvětlila jsem tatínkovi a posadila jsem ho vedle maminky, aby si stihnul trochu potrénovat. Tatínek byl ze všech nejšikovnější, tleskal mi nejhlasitěji.

„Máš trému, Emo?“ zeptal se mě. JÁ a trému? Kdepak! Vždyť jsem si všechno nacvičila! Zato maminka s tatínkem vypadali, že trému mají. A přitom jim tleskání šlo tak dobře!

Ve školce byl veliký rámus. Všichni jsme si ukazovali, co předvedeme divákům. Áňa, to je moje kamarádka největší na světě, hrála na flétnu. Nebylo to moc hezké, ale snažila se. Kuba hodně rychle tančil na místě. To je můj kamarád, a až budu větší, vezmu si ho za manžela. Je opravdu rychlý! Holky, se kterými se často hádám, protože se pořád vytahují, zpívaly. Samozřejmě se zase vytahovaly, že zpívají krásně, a já jim řekla pravdu, že zpívají STRAŠNĚ. Dělaly na mě hloupé obličeje, ale mně to nevadí. Řekla jsem jim: „Co kdo dělá, ten to je, tomu se to rýmuje!“

U dveří do třídy si zkoušely děti taneček. V rohu recitovali dva kluci. Řekla jsem kamarádce Áně: „Koukej, vypadají, jako kdyby stáli na hanbě!“ A Áňa řekla: „A jo!“

Já jsem Áně a Kubovi předvedla svůj nástup s úklonou. Líbil se jim. Opakovala jsem si ho každou chvíli, protože opakování je matka moudrosti. To říká paní učitelka Mračivka, když nás nebaví zpívat novou písničku pořád dokola. Dřív jsem nevěděla, že má moudrost matku.

A zrovna Mračivka nás pořád vyrušovala. Přitom jsme se všichni potřebovali soustředit, to snad neví?! Volala, že jí praskne hlava, jestli se okamžitě nepřestaneme hemžit a hlučet. To bych ráda viděla – ona tak přehání!

Paní učitelka Zlatovláska zdobila třídu. Je moc šikovná a krásná! Řekla jsem jí: „Můžu vám podávat špendlíky, paní učitelko?“ A ona řekla: „Ne, děkuji Emo. Nechci, aby ses popíchala.“ Takovou starost měla o moje zdraví. Zlatovláska je nejlepší!

Áňa, moje kamarádka největší na světě, začala pofňukávat. Měla trému jako moji rodiče. Strachovala se, jak dopadne její hra na flétnu. Dělá chyby, i když se je snaží nedělat. Slíbila jsem jí: „Áňo, já ti budu držet palce.“ A ukázala jsem jí, jak silně.

Přiběhl k nám Kuba a švihnul sebou o zem. Schválně! Zrovna si totiž na vystoupení vymyslel speciální tanec: padá a točí se na břiše. Je nejpružnější ze třídy. Řekl: „Natrénoval jsem si parádní kousek, hele!“ Lezl po čtyřech a zvedal jednu nohu do výšky. Vypadalo to, jako když čůrá pes. Musela jsem se smát. Áňa taky, i když ještě poplakávala kvůli své trémě. Kubovi vadilo, že se smějeme, a začal nás honit. Málem chytil Áňu, ale ona ho praštila flétničkou, tak ji pustil. „Sednout!“ vykřikla najednou paní učitelka Mračivka. Všechny nás vylekala. I paní učitelku Zlatovlásku!

Sedli jsme si, protože jsme poslušní. Mračivka zabavila Áně flétničku. „Flétna není na bouchání,“ řekla a flétničku schovala. Do šuplíku – každý to viděl. Upozornila jsem Mračivku: „Když sedíme, nemůžeme si opakovat vystoupení. A opakování je matkou moudrosti.“ Jako jediná jsem pak sedět nemusela, protože jsem stála na hanbě.

Áňa měla položenou hlavu na stolečku a brečela. Celkem nahlas. Vůbec jsem se nedivila, protože jí Mračivka zabavila flétničku až do oběda! Přitom Áňa fakt potřebovala trénovat, to se nedá poslouchat, jak hrozně špatně hraje.

Když jsme měli po obědě spát, coural každou chvíli někdo na záchod. Nikdo na světě nemůže usnout, když ho čeká představení! Áňa se přikryla peřinou úplně celá, i hlavu. Aby Mračivka neviděla, že si vzala do postele flétničku. Ležela na zádech a měla flétničku v puse, a tak jí udělala peřina nad hlavou špičatý kopeček. Jednou kopeček omylem vypísknul. Mračivka Áně flétničku zabavila, dneska už po druhé! Ona je vážně nepolepšitelná. Jestli ji nevrátí včas, na co asi bude Áňa před diváky hrát?!

Šli jsme s Áňou a Kubou na záchod, abychom se nenudili. Tady se stejně nedá spát. Cestou jsme zkontrolovali, jestli je už třída pořádně slavnostně vyzdobená. Byla! A paní učitelka Zlatovláska si v ní přehrávala na piano všechny písničky, které bude na představení zpívat náš pěvecký sbor. To jsou ty nafoukané holky. Zlatovláska je bude doprovázet. Ona tak krásně hraje! Mohla by klidně vystupovat před diváky úplně sama, jako já. „Nemáte spát?“ zeptala se nás. Ona se nestydí zeptat, když něco neví. Mračivka se nás na nic neptala, když nás našla. Zahnala nás do postýlek. S ní prostě není k vydržení! Ty Mračivko jedna mračivá! Nemám tě ráda! To jsem jí řekla v duchu, aby mě neslyšela. Jinak bych určitě musela vystupovat před diváky na hanbě. A maminka s tatínkem by byli zklamaní. Stačí, že mají trému.

Konečně jsme se dočkali! Stáli jsme v půlkruhu. „Nehnutě!“ poručila nám Mračivka. Jenže každý chce přece pozdravit svoje rodiče! Mávali jsme jim ze všech sil. Měli jsme radost, že nezapomněli na naše představení. Moje maminka a tatínek na mě mrkali a sedli si do první řady. Byli na svou Emu pyšní. Zlatovláska se usmívala za pianem. Mračivka se snažila usmívat, ale ona to neumí. Tentokrát měla navíc obrovskou trému, to bylo jasné – dívala se na nás, jako bychom ji strašili. Aby rodiče poznali, že se mají ztišit, nebo jí praskne hlava, řekla: „Vítáme vás na dnešním představení.“

A je to tady! Představení opravdu začalo! Mračivka ukázala na pěvecký sbor a to znamenalo, že je na řadě. Holky, ty nafoukané, vyšly z našeho půlkruhu před diváky a chytily se za ruce. Zpívaly falešně, ale naštěstí to nikdo neslyšel, protože zpívaly potichoučku. A tak jim všichni zatleskali.