Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Sarina Bowen: Když jsme se poznali

Vydání první

Copyright © 2014 by Sarina Bowen

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2412. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Year We Fell Down vydaného

v roce 2014

Český překlad © 2021 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design by Karnes Coffey Design

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1524-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1525-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Sarina Bowen

Když jsme se poznali

The Ivy Years (1)

1. kapitola

Chrliči a grilovačka

„Naděje“ je to s křídly,

co hnízdí uvnitř nás

a pěje píseň beze slov

a stále zvedá hlas.

Emily Dickinson – Neumím tančit po špičkách 1

Corey

„Tohle vypadá slibně,“ prohlásila máma při pohledu na břečťanem porostlou budovu koleje. Z jejího hlasu znělo očekávání. „Vyzkoušej vstupní kartu, Corey.“

Dnes se na Harknesskou univerzitu sjížděli všichni posluchači, aby se před začátkem nového akademického roku ubytovali, a rodiče prváků se s obdivnými povzdechy rozhlíželi po kampusu. Jak vám poví kterýkoli zkušený průvodce, tři ze šesti posledních prezidentů se honosili aspoň jedním titulem z této tři sta let staré univerzity. Studenti, kteří se připojili k Cechu zvonařů, každý den stoupají po sto čtyřiceti čtyřech schodech na Beaumontovu věž tyčící se nad kampusem, aby rozezněli zvony, z nichž každý váží více než tunu.

Moje matka se bohužel o budovu kolejí nezajímala z historického ani architektonického hlediska. Nejvíc ze všeho ji zaujala bezbariérová rampa.

Mávla jsem svoji zbrusu novou identifikační kartou Harknesské před čtečkou a stiskla modré tlačítko s ikonkou invalidního vozíku. Pak už jsem tajila dech až do chvíle, kdy se krásné klenuté dveře začaly pomalu otevírat.

Po všem, čím jsem si za uplynulý rok prošla, se mi ani nechtělo věřit, že se to skutečně děje. Jsem tu.

Vyjela jsem po rampě až do úzké budovy, v níž jsem napočítala dva pokoje, jeden po levici, jeden po pravici. Oba měly široké dveře – vše vypovídající znamení, že se jedná o bezbariérový pokoj. Přímo přede mnou se vinulo schodiště s krásným dubovým zábradlím. Jako většina starých kolejí Harknesské univerzity ani tato budova nemá výtah. Na vozíku se tedy do pokojů v horních patrech nedostanu.

„Podlaha je velmi vyrovnaná,“ podotkla máma uznale. „Když nám řekli, že budova je osmdesát let stará, měla jsem pochybnosti.“

To je hodně slabě řečeno.

Fakt, že mě rodiče skoro na kolenou prosili, abych na Harkness nenastupovala, je jenom poslední hořkou ironií v dlouhé řadě hořkých ironií. Zatímco rodiče ostatních harknessovských studentů prakticky vyhazují do vzduchu konfety, ti mí přecházejí infarkt, protože se jejich malá holčička rozhodla nastoupit na univerzitu půl druhého tisíce kilometrů od domova, kde nemůžou každou půlhodinu kontrolovat, co právě dělá.

Díkybohu.

Po nehodě mě rodiče snažně prosili, abych nástup na vysokou o rok odložila. Proč bych se ale měla vystavit roku nicnedělání, během kterého bych neměla co na práci kromě extra hodin fyzioterapie? Když jsem si obrazně řečeno dupla nohou a oznámila, že prostě na vysokou nastoupím a přes to nejede vlak, rodiče změnili taktiku. Snažili se mě přesvědčit, abych zůstala ve Wisconsinu. Následně mě čekala celá řada srdceryvných přednášek na témata jako „Proč Connecticut?“ a „Přece nemusíš nikomu nic dokazovat.“.

Já to však chtěla udělat. Chtěla jsem šanci studovat na stejné elitní univerzitě jako můj bratr. Toužila jsem po nezávislosti, změně prostředí a vážně ráda bych vypláchla z pusy pachuť uplynulého roku.

Dveře nalevo ode mě se náhle otevřely a na chodbu vystrčila tmavou kudrnatou hlavu hezká holka.

„Corey!“ zvolala rozzářeně. „Jsem Dana!“

Když mi v naší poštovní schránce ve Wisconsinu přistál dopis o ubytování, netušila jsem, co mám od Dany čekat. Během uplynulého měsíce jsme si však vyměnily několik e-mailů. Pochází z Kalifornie, ale na střední chodila v Tokiu, kde její táta pracuje jako byznysmen. Předem jsem ji informovala o svých fyzických potížích. Vysvětlila jsem jí, že necítím pravé chodidlo ani celou levou nohu. Varovala jsem ji, že většinu času trávím v invalidním vozíku, přestože s těžkopádnými ortézami na nohou a francouzskými holemi dokážu, byť hodně nemotorně, imitovat chůzi.

Předem jsem se jí omluvila za to nezvyklé uspořádání – že bude muset bydlet s mrzákem a ještě v jiné koleji než zbytek prváků. Když mi Dana odpověděla, že jí to vůbec nevadí, na rameni se mi usadila droboučká víla naděje. Ta maličká okřídlená bytost se mě držela celé týdny a šeptala mi do ucha povzbudivá slova.

Teď, když jsem Danu konečně potkala i naživo, mi ta moje víla naděje začala metat na rameni přemety. Rozevřela jsem paže a ukázala na svůj vozík. „Jak jsi mě poznala?“

Oči jí zajiskřily a pak řekla přesně tu správnou věc: „Přece z Facebooku!“ Rozevřela dveře dokořán a já vjela dovnitř.

„Máme senzační pokoj,“ prohlásila Dana potřetí. „Máme to tu aspoň dvakrát větší než ostatní. Tohle bude parádní na pořádání párty.“

Fajn vědět, že Dana vidí sud piva vždycky napůl plný.

Pravda je, že náš apartmán je opravdu krásný. Vstupní dveře vedou do místnosti, které harknessovští studenti říkají „společný pokoj“, zbytek světa tomu říká obývák. Ze společného pokoje vedou dveře do dvou oddělených ložnic, které jsou obě dost velké, aby se v nich dalo pohodlně otočit na invalidním vozíku. Co se nábytku týče, každá máme stůl a – jaké překvapení – jako postel letiště.

„Koupila jsem si prostěradla na jednolůžko,“ vydechla jsem zmateně.

„Já taky,“ zasmála se Dana. „Možná že všechny bezbariérové pokoje mají letiště? Holt musíme na nákupy. Jaká hrůza!“ Oči jí přitom jiskřily.

Do pokoje vešla máma, pod tíhou jednoho z mých kufrů funěla. „Co chcete nakupovat?“

„Prostěradla,“ sdělila jsem jí. „Máme letiště.“

Spráskla ruce. „Tak vás před odjezdem hodíme do Targetu.“

Raději bych se rodičů co nejdřív zbavila, Dana se ale máminy nabídky chytila.

„Nejdřív se tu však chci rozhlédnout,“ prohlásila máma. „Možná se najdou i další věci, které budete potřebovat.“ Zapadla do naší soukromé koupelny, dostatečně široké a s bezbariérovým sprchovým koutem.

„To je skvělé,“ pověděla pak. „Nejdřív ti uložíme věci a pověsíme ti sušák, aby sis měla kde usušit cévky.“

„Mami!“ sykla jsem. Fakt se mi příčilo řešit moje bizarní rituály před novou spolubydlící.

„Jestli jedeme do Targetu,“ ozvala se Dana ze společného pokoje, „tak musíme koupit koberce. Je tu hrozná ozvěna.“

Máma vyběhla z koupelny, aby mě ponížila ještě víc.

„Corey tu nemůže mít koberce, když se učí zas chodit. Mohla by zakopnout. Kam ale chcete, děvčata, aby vám Hank nainstaloval televizi?“ zeptala se máma, aby změnila téma.

Rychle jsem se toho chopila.

„Táta nám tu pověsí plochou obrazovku a taky jsme předplatili kabelovku,“ svěřila jsem Daně. „Jestli ti to nevadí. Ne každý chce mít televizi.“

Dana se zamyšleně dotkla brady. „Na telku se teda moc nedívám…“ V očích se jí zablýsklo. „Ale možná by se u nás mohla scházet, hm, určitá sorta lidí, kteří by se třeba chtěli dívat na, hm, sportovní přenosy?“

Máma se zasmála. „Jaká sorta lidí?“

„No, už jste potkaly našeho souseda? Je ve třeťáku.“ Moje nová spolubydlící stočila pohled k chodbě.

„Bydlí přes chodbu?“ zeptala jsem se. „V tom druhém bezbariérovém pokoji?“ Tohle není zrovna místo, kde bych hledala sexy kluka.

Přikývla. „Však uvidíš sama. Jen počkej.“

Nákupy nám zabraly víc času, než jsem doufala. Máma trvala na tom, že za Danino nové povlečení zaplatí. Tvrdila, že za to, že máme v pokojích široké postele, můžeme my. Dana si vybrala přehoz s obrovskou červenou kytkou. Já s puntíky.

„Je to velmi veselé,“ pochválila nám výběr máma. Veselé věci se jí vždycky líbily. Po tom, čím jsme si za uplynulý rok prošli, se veselých věcí však drží jako záchranného lana. „Tak teď ještě povlečení, holky. A…“ Zapadla do vedlejší uličky. „Obě potřebujete ještě jeden polštář. Bez nich není na postel hezký pohled.“

„Nemusí to dělat,“ zašeptala mi Dana.

„Smiř se s tím,“ povzdechla jsem si. „Nebo počkej…“ Kývla jsem a Dana se ke mně sklonila, abych jí mohla tiše pošeptat: „Jdi se mrknout na ty koberce. Jestli se ti nějaký bude líbit, můžeme se sem někdy později vrátit.“

Dana se na mě zamračila. „Ale vždyť…“

Obrátila jsem oči v sloup. „Máma zbytečně šílí.“

Dana na mě jen mrkla a zmizela v uličce s koberci.

Když jsme se vrátily na kolej, táta zrovna stál v našem prázdném pokoji a projížděl kanály na televizi, kterou už stihl pověsit na zeď.

„Úspěch!“ zvolal.

„Díky, tati.“

Unaveně se usmál. „Maličkost.“

Jakkoli mě máma celý uplynulý rok štvala, s tátou je to ještě složitější. Vždycky jsme si celé dny povídali o ledním hokeji. Je to vášeň, kterou máme společnou, táta se jím navíc i živí. Teď však mezi námi visí jen nepříjemné ticho. Fakt, že už nemůžu bruslit, ho prostě zničil. Od mé nehody zestárl snad o deset let. Doufala jsem, že když vypadnu z domu, táta se vrátí do zaběhlých kolejí.

Bylo na čase vyprovodit rodiče na chodbu a rozloučit se.

„Ještě jsem zapomněla. Venku se koná grilovačka pro první ročníky. S Danou tam jdeme. Brzy.“

Máma zvedla ruku. „Zadrž. Zapomněla jsem ti nainstalovat noční světlo.“ Zapadla do mé ložnice. Musela jsem spolknout naštvanou poznámku. Protože jako fakt? Noční světlo nepotřebuju od sedmi let. Když před čtyřmi lety nastoupil na Harknesskou můj bratr, za ručičku ho tu rozhodně nedrželi. Damienovi akorát strčili do ruky letenku a poplácali ho po rameni.

„Nemůže si pomoct,“ pověděl při pohledu na můj výraz táta. Zvedl z podlahy bednu s nářadím a vydal se ke dveřím.

„Zvládnu to tu, to snad víš,“ ujistila jsem ho a vyjela za ním.

„Vím, Corey.“ Položil mi dlaň na hlavu a ruku zase stáhl.

„Hej, tati? Doufám, že budeš mít skvělou sezónu.“

Oči měl ztěžklé. „Děkuju, broučku.“ Za jiných okolností by mi popřál totéž. Pečlivě by prohlédl moje vycpávky, společně bychom v mém pokoji našli to nejvhodnější místo na uložení hokejové výstroje a zabukoval by si letenky, aby se mohl přiletět podívat na některé z mých utkání.

Nic z toho se však už nikdy nestane.

Místo toho jsme vyšli do chodby, kde mě ze zamyšlení vytrhl pohled na kluka, který právě na zeď vedle dveří svého pokoje věšel bílou tabulku. Jako první jsem z něj viděla velmi pevný zadek a svalnaté paže. Snažil se přibít hřebík do zdi, aniž by mu spadly berle na zem.

„Krucinál,“ ucedil tiše, když mu jedna z berlí přece jenom spadla.

Když se otočil, jako by po propršeném dni vyšlo slunce.

Za prvé měl obličej pohledný jako filmová hvězda, s hnědýma jiskřivýma očima a hustými řasami. Vlnité hnědé vlasy měl trochu rozcuchané, jako by si je zrovna před chviličkou prohrábl prsty. Byl vysoký a působil silně, ale ne přehnaně namakaně. Neměl figuru obránce amerického fotbalu, ale rozhodně to byl sportovec.

Rozhodně.

Páni.

„Ahoj,“ pozdravil a ve tváři se mu objevil dolíček.

Nazdar, fešáku, odpověděl můj mozek. Bohužel moje pusa se rozhodla mlčet. Až po chvíli jsem si uvědomila, že mu zírám na krásná ústa, přimrazená na místě jako Bambi v lese.

„Ahoj,“ vyjekla jsem s obrovskou námahou.

Táta zvedl berli, kterou to překrásné stvoření upustilo. „Tomu říkám sádra.“

Podívala jsem se a zrudla. Protože podívat se na tu sádru znamenalo, že mu musím sjet očima po těle. Po té dlouhé, pomalé prohlídce jsem spatřila jednu velmi svalnatou nohu. A tu druhou zabalenou v bílé sádře.

„Že je to krasavice?“ Hlas měl tak mužně drsný, až jsem se v nitru celá rozechvěla. „Zlomil jsem si ji na dvou místech.“ Natáhl k tátovi ruku. „Jsem Adam Hartley.“

„To muselo bolet, pane Hartley,“ poznamenal táta a potřásl si s ním. „Frank Callahan.“

Adam Hartley shlédl na svoji nohu. „Měl byste vidět toho druhého kluka, pane Callahane.“ Táta ztuhl. Pak se však na obličeji mého nového souseda rozlil další široký úsměv. „Nebojte se, pane. Vaše dcera nebydlí vedle nějakého výtržníka. Po pravdě jsem spadl.“

Ten úlevný pohled, který se tátovi objevil na obličeji, byl tak k nezaplacení, až mě to vytrhlo z okouzlení a já se rozesmála. Můj nádherný nový soused ke mně natáhl ruku. Musela jsem popojet, abych si s ním potřásla.

„To se ti povedlo,“ pochválila jsem ho. „Jsem Corey Callahanová.“

„Rád tě poznávám,“ pověděl mi a uchopil mou dlaň do velké ruky. Prohlédl si mě světle hnědýma očima a mně neušlo, že zorničky jeho očí obkresluje tmavší kruh. To, jak se ke mně sklonil, aby si se mnou potřásl, mě znejistilo. Není tu najednou nějak moc horko?

Pak ten okamžik přerušil ženský jekot, který se ozval z jeho pokoje. „Hartleeeeey! Musíš si tu pověsit naši fotku, abys na mě nezapomněl, zatímco budu ve Francii. Nemůžu se ale rozhodnout, na kterou zeď by měla jít!“

Hartley na vteřinu obrátil oči v sloup.

„Tak nadělej tři kopie, lásko,“ křikl, „a je to vyřešený.“

Táta se zazubil a podal Hartleymu berli.

„Zlato?“ ozval se znovu ten hlas. „Neviděl jsi moji řasenku?“

„Vždyť žádnou nepotřebuješ, krásko,“ odpověděl a obě berle si zastrčil do podpaží.

„Hartley! Pomoz mi hledat.“

„Jo, to nikdy nezabere,“ prohlásil s mrknutím. Pak kývl k otevřeným dveřím svého pokoje. „Rád jsem tě poznal. Teď musím vyřešit jistou velkou řasenkovou krizi.“

Zmizel v pokoji, právě když se z toho mého vynořila máma, celá napjatá.

„Určitě pro tebe nemůžeme ještě něco udělat?“ zeptala se se strachem v očích.

Buď milá, připomínala jsem si. Bezpečnostní opatření jsou u konce.

„Děkuju za pomoc,“ pověděla jsem jim, „ale asi to bude všechno.“

Mámě se zamlžily oči.

„Dávej na sebe pozor, broučku,“ pověděla mi ochraptělým hlasem. Sklonila se, objala mě a přitiskla si moji hlavu k hrudi.

„Dám, mami,“ slíbila jsem. Můj hlas zněl tlumeně.

S hlubokým povzdechem se opanovala. „Zavolej, kdybys něco potřebovala.“ Otevřela vstupní dveře koleje.

„Ale když se pár dní neozveš, panikařit nebudeme,“ dodal táta. Pak mi krátce zasalutoval a dveře se za ním zavřely. Odešli.

Vydechla jsem čirou a nefalšovanou úlevou.

O půl hodiny později jsme s Danou vyrazily na grilovačku. Cestou si poskakovala a já jela vedle ní. Na Harknesské univerzitě jsou studenti rozděleni do dvanácti kolejí. Jsme tu jako v Bradavicích, akorát mnohem větších a bez Moudrého klobouku. S Danou jsme byly přiřazeny do Beaumontovy koleje, kde budeme bydlet od druháku dál. Všichni prváci ale bydlí společně v budovách lemujících rozlehlé Nádvoří prvních ročníků.

Všichni prváci až na nás.

Aspoň že kolej máme jenom přes ulici. Brácha mi pověděl, že na McHerrinově koleji jsou studenti ubytováni ze všemožných důvodů – buď jejich koleje procházejí rekonstrukcí, nebo jsou to zahraniční studenti, kteří tu studují jen jeden semestr.

A právě do McHerrinovy koleje strkají mrzáky jako já.

S Danou jsme prošly několika mramorovými branami a zamířily za vůní grilovaného kuřete. Grilovačka se konala na Nádvoří prváků, obklopeném budovami, z nichž každá je elegantnější a starobylejší než druhá. Všechny mají příkré kamenné schody vedoucí k vyřezávaným dřevěným dveřím. Nemohla jsem si pomoct a jako turista se rozhlížela po zdobených fasádách okolních budov. Tohle je Harknesská univerzita – kamenné chrliče a tři staletí historie. Nádherná, ovšem ne bezbariérová.

„Jenom jsem ti chtěla říct, že mě mrzí, že nebydlíme na Nádvoří prváků spolu s ostatními z našeho ročníku,“ pověděla jsem jí a použila přitom bratrovu hantýrku pro budovy kolejí prvních ročníků. „Je nefér, že se mnou trčíš na McHerrinově.“

„Corey, přestaň se omlouvat!“ naléhala Dana. „Poznáme hromadu lidí. A máme skvělý pokoj. Fakt mi to nevadí.“

Společně jsme došly do středu trávníku, kde stál stan. Vlahým zářijovým vzduchem se nesly tóny něčí kytary a vůně páleného uhlí.

Nikdy se mi ani nezdálo, že bych na vysokou nastoupila na invalidním vozíku. Někteří lidé tvrdí, že po nehodě, která je mohla zabít, se naučili víc si užívat života. Že přestali brát všechno jako samozřejmost.

Občas mám chuť takové lidi praštit.

Dnes jsem jim ale porozuměla. Zářijové slunce hřálo a moje spolubydlící byla naživo stejně přátelská jako po e-mailech. A já dýchala. Tak bych si toho měla setsakra vážit.

2. kapitola

Hele, mami, nejsou tu schody!

Corey

Druhý den mě čekaly první přednášky. Vyzbrojena mapou Kampusem Harknessovy univerzity bez bariér jsem vyrazila prosluněným ránem ke katedře matematiky. Přesně jak stojí v mapě, budova je na západní straně vybavena bezbariérovou rampou a širokými dveřmi.

Takže na matematiku se dostanu, když už se na ni netěším.

Potom mě čekal úvod do ekonomie, předmět, který mi navrhl táta.

„Vždycky mě mrzelo, že jsem se o penězích nenaučil víc,“ svěřil se mi ve vzácném okamžiku sebelítosti. „Požádal jsem tvého bratra, aby dal ekonomii šanci, a jemu se na tom předmětu líbilo. Byl bych rád, kdyby sis ho vzala taky.“

Z jeho strany to byla hodně mocná vyjednávací taktika, protože jsem kartu „staršího bráchy“ vytáhla z vlastních sobeckých důvodů. Celou naši velmi vyčerpávající diskuzi o tom, kam bych měla nastoupit na vysokou, jsem ukončila knockoutovým oznámením: „Damien chodil na Harknesskou, já tam půjdu taky.“ Ani jeden z mých rodičů se nedokázal svojí postižené dceři podívat do očí a něco namítnout.

Ustoupili, a tak abych udělala tátovi radost, jsem se hned první semestr přihlásila na mikroekonomii. Ať je to, co je to. Výsledkem je, že se o pondělních, středečních a pátečních ránech – kdy mám přednášky z matematiky a ekonomie – budu strašně nudit.

Posluchárna, kde se konají přednášky z ekonomie, je obrovská a stará, vybavená starožitnými dubovými sedadly umístěnými v úzkých řadách. Nenašla jsem žádné místo speciálně určené pro invalidní vozíky, proto jsem zaparkovala u zadní stěny vedle dvou starých nesourodých židlí.

O chvíli později na židli vedle mě někdo ztěžka dopadl. Pohled napravo mi odhalil opálené svalnaté předloktí a ruku svírající dvě dřevěné berle.

Očividně dorazil můj fešácký soused.

Ta maličká okřídlená víla naděje se probudila a zašeptala mi do ucha: Najednou je ekonomie hned o něco příjemnější.

Hartley se zasténáním odhodil batoh na zem před sebe a s námahou si na něj položil zlomenou nohu. Pak zaklonil hlavu k dřevem obložené zdi za námi a prohodil: „Zab mě, Callahanová. Proč jsem se musel přihlásit na přednášku, co se koná tak daleko od McHerrinky?“

„Vždyť sis mohl zavolat mrzákomobil,“ navrhla jsem.

Otočil se ke mně a uvěznil mě v pohledu čokoládově hnědých očí. „Cože?“

Na vteřinu jsem skoro zapomněla, co jsem to právě řekla. Mrzákomobil. Jasně. „Ve škole funguje auto.“ Podala jsem mu brožuru s bezbariérovým plánem kampusu. „S předstihem si zavoláš na tohle číslo a oni tě na přednášku odvezou.“

„A vida.“ Hartley se při pohledu na mapu zamračil. „Takhle ses sem dostala?“

„Po pravdě? To bych si raději nalepila na čelo sytě červené L, než abych si zavolala odvoz.“ Ukazovákem a palcem jsem si udělala před čelem univerzální znamení pro „lůzra“ a Hartley si pobaveně odfrkl. Znovu se mu ve tváři objevil dolíček. Nejradši bych se ho na tom místě dotkla.

Potom se vedle Hartleyho posadila hubená holka s rovnými černými vlasy a obrovskými brýlemi.

„Promiň,“ pověděl jí a otočil se k ní. „Tahle sekce je rezervovaná pro mrzáky.“

Podívala se na něj, vytřeštila oči a pak vyskočila ze židle jako vyděšený králík. Dívala jsem se, jak proběhla uličkou a posadila se na jiné místo.

„No, já teda poznala, že si děláš srandu,“ prohodila jsem.

„Že jo?“ Hartley mi znovu věnoval další ze svých tak vřelých a ďábelských úsměvů, až jsem od něj nedokázala odtrhnout oči. Potom si položil na klín sešit, právě když u katedry profesor klepl do mikrofonu.

Profesor Rumpel vypadal, že mu táhne na sto devět let, plus minus nějaká ta dekáda.

„Třído,“ spustil. „Je pravda, co se říká o ekonomii. Odpovědí na všechny otázky v testu je ‚poptávka a nabídka‘.“ Starý pán zafuněl do mikrofonu.

Hartley se ke mně naklonil a zašeptal: „Mám takový pocit, že to asi měl být vtip.“

Z jeho blízkosti jsem celá zrudla.

„Tak to máme fakt problém,“ odpověděla jsem stejně tiše.

Ve skutečnosti jsem však mluvila o sobě.

Právě když přednáška končila, zazvonil Hartleymu mobil, proto jsem mu přátelsky zamávala a sama vyjela z přednáškového sálu. Poradila jsem se s věrnou mapou pro invalidy a zamířila k největší jídelně v kampusu. Hlavní menza Harknesské univerzity byla postavena ve třicátých letech tak, aby dokázala obsloužit celou univerzitu naráz. Pomalu jsem vjela do zalidněné, rozlehlé jídelny. Přede mnou se rozkládal pohled na více než stovku dřevěných stolů. U dveří jsem projela studentskou kartu čtečkou a zadívala se na dav lidí, kteří se rozhodovali, kam dál.

Studenti kolem mě mířili k jedné stěně jídelny. Tak jsem projela na vozíku mezi stoly k frontě. Jela jsem pomalu kupředu a zároveň se snažila přečíst nápisy na tabuli, když jsem omylem narazila do slečny před sebou. Rychle se s podrážděným výrazem otočila, když na mě náhle shlédla a uvědomila si, kdo do ní narazil.

„Omlouvám se,“ vyhrkla.

Zrudla jsem. „Promiň,“ odpověděla jsem. Za co se mi vůbec omlouvala? To já jsem ten blb, co do ní narazil.

Tohle je jedna z podivností, na které jsem si musela jako invalida na vozíku zvyknout. V devíti z deseti případů, když jsem do někoho narazila – nebo ho možná i srazila – dotyčný se mi omluvil. Vůbec to nedává smysl a pokaždé mě to akorát naštvalo.

Našla jsem si konec fronty. Pak jsem si však všimla, že si všichni ve frontě už předem vzali tácy i příbory. A tak jsem vyjela z fronty, našla tácy a příbory a znovu se zařadila na konec fronty. Čekat ve frontě na invalidním vozíku znamená, že mám hlavu na úrovni zadků ostatních čekajících. Totéž jsem vídala, když mi bylo sedm let.

Hartley

Přísahám bohu, že ten chlap, co mi připravoval sendvič, nemohl být pomalejší, i kdyby měl obě ruce svázané za zády. Stál jsem tam, kotník mě bolel a zdravá noha se mi třásla. Celé situaci nijak nepomáhalo, že jsem vynechal snídani. Ve chvíli, kdy mi konečně podal talíř, jsem myslel, že snad omdlím.

„Dík,“ ucedil jsem. Uchopil jsem talíř pravou rukou a pak si strčil pravou berli do podpaží. Snažil jsem se takhle odejít, aniž bych berli chytil za madlo. Nedokázal jsem však udržet rovnováhu, zakymácel se a musel se opřít o obslužný pult, jenom abych zůstal stát. Berle mi s třísknutím dopadla na podlahu.

Smůla. Jedinou dobrou zprávou bylo, že přes palubu nešel i ten sendvič.

„Čau, mrzáku,“ ozval se za mnou hlas.

Otočil jsem se a chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, že je to Corey, protože jsem se díval po člověku ve stejné výšce jako já. Po rozpačité vteřině jsem sklopil hlavu a konečně ji uviděl.

„Callahanová,“ pozdravil jsem ji. „Vidělas ten můj elegantní manévr?“

S úsměvem mi vzala talíř z ruky a položila si ho na svůj tác.

„Hlavně se kvůli…“ Mrkla se na talíř. „… krůtímu sendviči nepřeraz. Jestli mi dáš chvilku, odnesu ti ho.“

„Díky,“ povzdechl jsem si. Odhopsal jsem stranou a čekal, až jí tentýž kluk, kterému zapálení pro práci nic neříkalo, připraví oběd.

O několik hodin později (fajn, to možná přeháním) se na tácu sešly dva sendviče, brambůrky, sušenky, moje sklenka mléka a její limonáda bez cukru.

„Asi vidím volný stůl. V sousedním okrese,“ ucedil jsem a vyrazil tím směrem. Corey nám odvezla jídlo k volnému stolu, od kterého jsem odtáhl jednu z těžkých dřevěných židlí, a udělal jí tak parkovací místo.

Pak jsem se zhroutil na další židli.

„Kristepanebože.“ Schoval jsem si čelo do dlaní. „To trvalo tak sedmkrát dýl, než jsem myslel.“

Corey mi podala talíř.

„To zranění máš čerstvý, co?“ zeptala se a zvedla svůj sendvič.

„Je to tak vidět? Uhnal jsem si ho před týdnem na přípravném hokejovém táboře.“

„Tak hokejovém, jo?“ Přes obličej se jí mihl podivný výraz.

„Tak nějak. Teda tu nohu jsem si nezlomil přímo při hokeji, protože to by aspoň dávalo smysl. Zlomil jsem si ji, když jsem spadl z horolezecké stěny.“

Zůstala na mě zírat s pusou dokořán. „Přetrhlo se ti lano?“

Ne tak docela. „Možná jsem žádné lano neměl. Navíc byly asi tak dvě ráno.“ Škubl jsem sebou, protože není zrovna příjemné přiznat hezké holce, jaký jste idiot. „A taky jsem byl tak trochu namol.“

„Jauvajs. Takže ani nemůžeš lidem vykládat, že jsi obětí nepovedeného vypíchnutí kotouče?“

Povytáhl jsem obočí. „Seš fanda do hokeje, Callahanová?“

„Tak trochu.“ Pohrávala si s bramborovým chipsem. „Táta je trenérem jednoho středoškolského hokejového týmu,“ vysvětlila. „A brácha Damien hrál loni v tvém týmu na křídle.“

„Děláš si srandu? Ty seš Callahanova ségra?“

Usmála se a modré oči se jí zatřpytily. Ta holka má nádherný úsměv. Celá zrudla, jako by právě uběhla maraton. „Přesně tak.“

„Já věděl, že budeš v pohodě.“ Napil jsem se mléka.

„Takže.“ Zvedla sendvič. „Nohu máš zlomenou asi týden, tak to tě to musí hodně bolet.“

Pokrčil jsem rameny a pomalu kousal. „Bolest zvládnu. Je to ale zatracená otrava. Jenom oblíknout se mi trvá snad půl hodiny. A o sprchování ani nemluvím.“

„Aspoň že to máš jenom dočasně.“

Ztuhl jsem uprostřed sousta. Nemohl jsem uvěřit tomu, jaký jsem debil. „Sakra, Callahanová, promiň, že si tu stěžuju na dvanáct tejdnů v sádře…“ Odložil jsem sendvič. „Jsem fakt kretén.“

Začervenala se. „Ne, tak jsem to nemyslela. Opravdu. Protože když si nemůžeš postěžovat ty, tak nemůžu ani já.“

„Proč ne?“ Asi jsem právě dokázal, že má právo si stěžovat. Zvlášť ve společnosti takových blbců jako já.

Corey si začala pohrávat s ubrouskem. „No, po mojí nehodě mě rodiče přihlásili do podpůrné skupiny pro lidi s poraněnou míchou. Protože právě tak jsem skončila takhle…“ Mávla si rukama nad klínem. „No, byla tam hromada lidí, kteří nemůžou hýbat s více částmi těla než já. Spousta z nich vůbec necítí paže. Nemůžou se nakrmit ani se otočit na posteli. Nedostali by se z hořící budovy, nemůžou poslat e-mail ani někoho obejmout.“

Podložil jsem si tvář rukou. „To člověku hned zvedne náladu.“

„Povídej mi o tom. Ti lidi mě strašně vyděsili. Už jsem se tam nevrátila. A jestli můžu fňukat já – a věř mi, že to dělám – tak si tu klidně dál stěžuj, že tu musíš poskakovat jako plameňák.“ Znovu zvedla sendvič.

„Takže…“ Netušil jsem, jestli otázka, kterou jsem se chystal položit, není moc osobní. „Kdy k tomu došlo?“

„Kdy došlo k čemu?“ Vyhnula se mému pohledu.

„K tvojí nehodě.“

„Patnáctého ledna.“

„Počkat… Jako letos patnáctého ledna? Před osmi měsíci?“ Krátce přikývla. „Takže… sis minulý týden řekla: ‚Dlabu na to, je září. Přestěhuju se na opačný konec země a prostě to nějak dopadne‘?“

Corey se napila limonády, nejspíš aby získala trochu času. „No… tak nějak. Ale teď vážně. Jaká je ta správná doba, po kterou má člověk truchlit, že se už nikdy nepostaví na nohy?“ Zvedla ke mně tvář a povytáhla obočí.

Sakra. Tahle holka mě asi právě teď doživotně vyléčila z fňukání. „Seš fakt drsná, Corey Callahanová.“

Pokrčila rameny. „Škola mi nabídla roční odklad, ale já to nevzala. Poznal jsi moje rodiče. Nechtěla jsem sedět doma a koukat se, jak lomí rukama.“

Zazvonil mi telefon. Ukázal jsem Corey univerzální gesto pro „chvilku vydrž“ a zvedl to Stacie.

„Ahoj, krásko,“ pozdravil jsem ji. „Sedím u stolu u zadní zdi. Taky tě miluju.“ Schoval jsem mobil. „Tak jo… Počkat. Takže tě svojí láskou vyhnali do jiného časového pásma?“

„Všichni tři jsme během letoška napůl zmagořili. Takhle je to pro všechny nejlepší.“

Vůbec mě to nenapadlo, ale mělo mi to dojít. Vaše nehoda nepostihne jenom vás. „To docela chápu. Máma mě celý minulý týden doháněla k šílenství. Ale asi jsem si to zasloužil.“

„Tvoje máma se naštvala, že sis zlomil nohu?“

„Jasně. Koneckonců jsem si ji nezlomil, zatímco jsem zachraňoval mimina z hořící budovy. Máma kvůli mně nemohla chodit několik dní do práce, protože se o mě starala, a teď nám ještě dorazil účet za ošetření na pohotovosti.“

„Tvůj trenér musí být pěkně naštvaný,“ poznamenala Corey.

„Si piš. Už jsem si několikrát vyslechl přednášku s názvem ‚Všechny jsi zklamal‘.“ Začal jsem ve dveřích vyhlížet Staciu. O několik minut a půlku sendviče později se ve vstupu do jídelny objevila překrásná holka. Stála tam, rozhlížela se a já od ní nedokázal odtrhnout oči. Stacia má všechno, co si můžete přát. Je vysoká, má křivky na těch správných místech, husté blonďaté vlasy a nese se jako princezna. Když mě zahlédla, velké oříškové oči se jí rozzářily. Potom si to na těch dlouhých nohách zamířila přímo ke mně. A hned jak ke mně došla, pořádně mě políbila.

Chodíme spolu skoro rok a pořád mě překvapuje, kdykoli to udělá.

„Stacio,“ oslovil jsem ji, když se ode mě odtáhla. „Tohle je moje nová sousedka Corey Callahanová. Se svojí spolubydlící Danou bydlí taky na McHerrinově koleji.“

„Ráda tě poznávám,“ prohlásila Stacia a věnovala Corey krátký pohled. „Hartley, můžeme jít?“

Zasmál jsem se. „Zlato, nedovedeš si představit, co jsme si kvůli tomuhle jídlu vytrpěli,“ pověděl jsem jí. „Tak mi dej aspoň chvilku, abych dojedl.“ Odtáhl jsem jí židli.

Posadila se, svoje podráždění se ovšem ani nesnažila skrývat. Zírala do mobilu, zatímco jsem si dával se sušenkami i mlékem načas.

Corey se odmlčela, ale to nevadilo, protože Stacia nikdy neváhá vyplnit ticho stížnostmi na další svoje potíže z kategorie problémů prvního světa.

„Moje kadeřnice mi řekla, že mě zítra vzít nemůže. To je prostě strašný,“ postěžovala si moje přítelkyně.

„V Paříži určitě taky mají kadeřnictví,“ ujistil jsem ji. Ne že by mě poslouchala. Stacia je ta nejvybíravější holka na světě. Jídlo v univerzitní menze nedosahuje jejích standardů – a tak si většinu jídel kupuje mimo kampus. Šampon si objednává přes internet, protože jí nevyhovuje žádná z těch asi padesáti značek v drogerii. A vůči novým známým se také nechová zrovna vřele.

Přesto se Stacia dívá na mě stejně jako na novou kabelku od Prady. Tahle nóbl holka z Greenwiche v Connecticutu chce mě. Kluka v kšiltovce s logem Medvědů a v tričku s potiskem Gold’s Gym.

Klidně bych vám mohl tvrdit, že mi tím nenarostlo ego, ale to byl lhal.

Corey dopila limonádu a začala sklízet nádobí na tác.

„Stacio?“ Položil jsem své přítelkyni ruku na zápěstí, abych upoutal její pozornost. „Mohla bys nám pomoct a odnést to?“

Potřásl jsem hlavou a střelil po své nové sousedce rozpačitým úsměvem. „U ní doma na to mají služebnictvo.“

Víte, Stacia je dáreček. Ale je to můj dáreček.