Nové příběhy se
šťastným koncem
Opuštěný muflonek

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Jana Olivová

Nové příběhy se šťastným koncem – Opuštěný muflonek – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro Ondru, který má ten nevděčný úkol tahat mě ze světa knih zpátky do reality.

Tonda knihomol

Tonda odložil knížku a zhluboka vydechl. Páni, to byla tedy jízda! Právě četl Robinsona Crusoea a byl úplně unesený příběhem nebohého trosečníka. Miloval čtení a miloval dobrodružné příběhy. Díky nim se mohl vcítit do rolí neohrožených bojovníků, rytířů, pirátů i králů. Nebo trosečníků na pustém ostrově.

Právě se dostal k části, kde Robinson zoufale hledal pramen, aby nezemřel žízní, a v tu chvíli si uvědomil, že sám celé odpoledne nic nepil. Rychle vyběhl z pokoje a zamířil po schodech dolů do kuchyně, aby se tam občerstvil trochou limonády.

„Ale, ale, kdo se to sem na nás přišel podívat?“ ozval se od jídelního stolu tatínek a posunul si na nose kulaté brýle. Právě si s maminkou užívali svou tradiční nedělní partii pexesa a podle jeho úsměvu se zdálo, že vyhrává. „Že by náš ztracený syn?“

Tonda se zarazil s jednou rukou nataženou k ledničce. „Ztracený?“ nakrčil nechápavě čelo a otočil se na rodiče.

„Přece věčně ztracený v zemi pohádek a příběhů,“ zakmitala obočím maminka. „Už jsme se lekli, že ani nenajdeš cestu zpátky do říše nás obyčejných smrtelníků.“

Toník se zašklebil. Byl zvyklý, že si z něj rodiče dělali kvůli jeho lásce ke knihám legraci. Maminka mu žertem říkala „náš malý knihomol“ a taťka občas prohlásil něco v tom smyslu, že je lepší šatit i živit celou armádu než kupovat knížky jednomu Tondovi, ale vždycky tahle svá prohlášení doprovodil úsměvem a mrknutím, takže si z toho Tonda nic nedělal. Dobře věděl, že jsou rodiče rádi, že netráví svůj volný čas sledováním videí v mobilu nebo hraním počítačových her, i když by byli ještě radši, kdyby občas vystrčil nos z knih a našel si venku nějaké kamarády.

„Nechceš si s námi zahrát?“ zeptal se tatínek a ukázal na volnou židli.

Toník zavrtěl hlavou a vytáhl z lednice džbán s citronádou, svojí oblíbenou, aby si trochu nalil do sklenice. „Nezlobte se, ale nemám čas. Robinson zrovna prozkoumává ostrov a je to šíleně napínavý, takže…“

„… takže tvoji ubozí rodiče si budou muset vystačit sami, jako obvykle,“ dokončila větu maminka. Tonda už byl v tu chvíli ale duchem zpátky na Robinsonově ostrově, takže si nevšiml, jak se po sobě rodiče významně podívali. Opatrně uchopil sklenici do obou rukou, aby limonádu po cestě nevybryndal, a zamířil zpátky po schodech do svého knižního království.

Jakmile za ním zaklaply dveře, maminka si povzdychla: „Takhle už to dál nejde. Prázdniny jsou skoro v půlce, venku je tak krásně a Toník celý den jen sedí doma a čte si. Vždyť si to léto takhle vůbec neužije.“

„To máš pravdu,“ přikývl taťka a mnul si nos, „ale co s tím chceš dělat? Ať mu nabídneme jakýkoli program, vždycky řekne ne. Letní tábor odmítl. Nechce s námi do města na zmrzlinu, nechce si jít zakopat na hřiště, nechce vyrazit na kolo, na výlet… Vždyť už jsme vyzkoušeli všechno možné.“

Mamka se poškrábala na bradě a pak se jí rozzářily oči jako vždycky, když dostala dobrý nápad. „Nám možná řekne ne,“ pronesla s lišáckým úsměvem, „ale vím o někom, koho určitě neodmítne.“

Nečekaná návštěva

Uplynuly další dva dny, během kterých se Tonda ze svého pokojíčku vynořil, jenom když ho rodiče zavolali na jídlo nebo když si musel jít večer čistit zuby. Robinsonův příběh mezitím vystřídalo putování hobita Bilba Pytlíka, které ho pohltilo tak, že málem přeslechl i domovní zvonek, jenž se náhle rozdrnčel chodbou. Kdo to jenom může být? pomyslel si zvědavě a vystrčil hlavu ze dveří pokoje.

„Matěji, tak ráda tě vidím!“ dolehl k němu od vchodových dveří nadšený maminčin hlas, ke kterému se vzápětí přidal i ten tatínkův. „Vítej, švagře. Jsme moc rádi, že jsi dorazil.“

„Pro rodinu cokoli,“ ozval se veselý smích a Tonda bleskově vystartoval z pokoje dolů. Strejda Matěj! Takhle jasně a zvonivě se smál jenom jeden člověk na světě – maminčin mladší bratr. Ale co tu dělá? Strejda k nim vždycky jezdil na Vánoce nebo na něčí narozeniny, ale přes prázdniny skoro nikdy. Většinu léta trávil na cestách po světě – lezl po horách, potápěl se v tropických mořích nebo sjížděl divoké řeky… Maminka o něm říkala, že je to dobrodruh, který chvilku neposedí, a Tonda vždycky strýčkovy příběhy hltal jako ty nejnapínavější romány. Co ho k nim teď, uprostřed léta, přivedlo?

Tonda se přiřítil po schodech jako velká voda, a jakmile se ocitl v chodbě, vrhnul se strýčkovi do náruče. „Strejdo,“ vykřikl radostně, „co tady děláš?“

„Přijel jsem se podívat na svého oblíbeného synovce,“ zasmál se Matěj a snažil se udržet rovnováhu, protože ho Tonda málem porazil. „A koukám, že už je z něj pořádný mužský.“

Tonda se začervenal. Od minulých Vánoc, kdy se viděli naposledy, opravdu dost vyrostl a zesílil. Rychle si uhladil tmavé kudrliny, které se mu při sprintu dolů rozcuchaly, a zvědavě se na strejdu podíval. „Neměl jsi být tenhle měsíc náhodou někde v horách, v Himálaji?“ zeptal se a nakrčil obočí.

„To měl,“ přikývl Matěj. „Ale pak jsem si řekl, že už jsem se dlouho nebyl podívat na svoji milovanou rodinku, a tak jsem tady. Nebo ty mě tu snad nechceš?“ zamračil se naoko, ale v očích mu hrály čertovské plamínky.

„Ne, ne, to rozhodně chci!“ vyhrkl Tonda, až se všichni dospěláci naráz rozesmáli.

Matěj si v žertu velmi zhluboka oddychl. „Uf, tak to se mi ulevilo. Dost nerad bych tu krosnu zase táhnul zpátky.“

„Mňam, borůvkáč,“ rozzářil se Matěj, začichal kolem sebe a hned nabral správný směr do kuchyně. „Ty víš, jak na mě,“ usmál se přitom na sestru přes rameno.